XLVIII. CSALÁD. POSZÁTAFÉLÉK. 743 



Mértéke: //. 21-7— 26*6; Sz, 12-7— 13-5; F. 8-9— 102; L. 3-2— 

 3-8; Cs. 2—2-3 cm. 



Észak-Oroszország kivételével egész Európában, Skandináviában a 

 Sarkkörig, kelet felé majd csaknem Turkesztánig közönséges. Turkesz- 

 tánban, Afghanisztánban, Kashmirban egy nagyobb fajtája — Turdus 

 nierula major — helyettesíti. Északnyugoti Afrikában, Algirban, Tunisz- 

 ban úgy a Kanári-szigeteken, Azorokon, Madeirán szintén fészkel. Hogy 

 nálunk is minden alkalmas helyen előfordul, azt közismertsége bizonyítja. 

 Legszívesebben sűrűségekkel bővelkedő erdőket, kerteket, bokros partú 

 mély utakat, vágásokat választ tartózkodási helyekül. Öszszel és télen, 

 mikor az élelemszüke kényszeríti, kisebb-nagyobb kóborlásokra indul, 

 ellátogat a házi kertekbe, a hegyekben fészkelök mélyebb fekvésű pon- 

 tokra húzódnak le, sőt ha bogyótermés nem volt a vidéken, messzebb 

 is elrándulnak, oda, a hol táplálékot bőven találnak. így hát részben 

 állandók, részben helyetváltoztatók. 



Szemes, vigyázó madár létére a szajkóval együtt, azt a szerepet 

 játsza az erdőben, a melyet a bibicz a rétségeken betölt; mert valóságos 

 őre a többi madaraknak. A legkisebb gyanút, ellenség közeledtét, éber 

 figyelme azonnal észreveszi s éles tix, tix, tix hanggal, nemkülönben 

 szóval ki nem fejezhető lármás csacsogással jelzi, a mi az ő nyelvén 

 annyit tesz: «Vigyázz'atok». B]s a többi szárnyas csak úgy megérti őt, 

 mint akár mi, kik e riasztó hangját ismerjük. Fürge, eleven lénye ilyen- 

 kor az izgatottságba csap át, nyugtalankodásával, folytonos lármájával a 

 közelben tartózkodó társait is megszólaltatja s ha sok rigó van a kör- 

 nyéken, olyan zenebonát csapnak, hogy szinte kellemetlen. Ezt külö- 

 nösen szalonkales alkalmával tapasztalhatjuk, mikor a vágás egyik tisz- 

 tásán elállunk. Az éjjeli tanyájukat elfoglaló rigók közül csak egy is 

 vegye észre közellétünket, azonnal elrikkantja magát, nagy neszszel sur- 

 rantgat ide-oda a bokrok közt, nem tetszését folyton kifejezve, mire a 

 többiek is felelgetnek, megriadnak s olyan lármát csapnak, hogy a 

 pisszentő szalonka hangját is alig hallhatjuk. Jó ideig tart a feleselgétés 

 s csak teljes besötétedéssel áll helyre a nyugalom. Pitymalatkor nem 

 igen halljuk rikkantásukat, a mire ez a ropogós modás is czéloz: 



«Répa, retek, mogyoró, korán reggel ritkán rikkant a rigó.» 



A hímek hajnalban és alkonyat felé legszorgalmasabban énekelnek. 

 Valami bokor vagy fa tetejéből hangzik le daluk, mely nemcsak mint 

 tavaszhirdető szózat — mert többnyire már akkor felzendül, mikor az erdő 

 többi énekesei még nem érkeztek vissza téli tanyájukból — hanem mint 



