748 XIII. REND. ÉNEKLÖK. 



egyéb bogyókat is esznek, kivált tavasz felé s a mikor már ezeket is 

 elfogyasztották, egyes fákkal, bokrokkal beültetett rétekre járnak s kuka- 

 czokat, gilisztákat, rovarokat keresnek. Rendkívül óvatos vad madarak s 

 ritkán várnak be lötávolig; hanem a mint egyik szárnyra kap, az egész 

 csapat követi öt, hangos sásásák, sa-sasak szólással, a mely szótago- 

 kon kívül bizonyos vékonyabb kszíj-kmj, krij forma hivogatást is hall- 

 hatunk. Felriasztás után többnyire valami kiemelkedő, magas fasudárra 

 telepszenek s mikor a környék ismét biztos, újabb lakmározásra lebo- 

 csájtkoznak. A társas élet annyira ki van bennök fejlődve, hogy fész- 

 keiket is gyakran telepesen rakják meg hazájukban s a meglövöttek- 

 nél többször tapasztaltam, hogy végső erejüket összeszedve a csapattal 

 repültek s csak messzebb, de akkor hirtelenül holtan buktak le. Nor- 

 végiában, hol Tromső szigetén figyeltem meg fészkelésöket, majd csak- 

 nem annyira házi madár, mint nálunk a veréb. A nyiresekben közvetetlen 

 a házak mellett és a kertekben mindenütt voltak fészkei s bizalmasan, 

 nyiltan végezte családalapítását, fiókái nevelését. Még egy deszkapalánk 

 tetején is, járt út mellett láttam fészkét, akár csak egy kalapot tettek 

 volna oda, mely annyira feltűnő volt, hogy lehetetlen volt észre nem 

 venni s bizonyára minden járókelőnek azonnal szemébe tűnt. Hát bizony 

 itt nem bántják őt, hanem örülnek neki, mint mi a kertünkben költő 

 fülemilének. Jámbor, szinte szelid madár ő e tájon, a mit róla nálunk 

 való vendégeskedése alatt éppen csak kivételesen mondhatunk, legföljebb 

 akkor, mikor éhség, zord idő nagyon is reája jár. De van is oka bőrét 

 félteni! Hiszen ezerenkint fogdossák őt mindenütt, hol beköszöntének s 

 egyes vidékeken valóságos keresetforrása a népnek a fenyőrigó-fogás. 

 Az északi megyék tótjai majd úgy lesik a «zvicelakokat», mint az alföldi 

 gazda az aratást s ha várvavárt madaraik kitalálnak maradni, bizony 

 szűk napok szakadnak konyhájukra, nem lévén kereset. Vas- és Sopron 

 megyékben szintén nagy divatja van a fenyvesfogásnak, így az Örségben 

 s Pulya táján. A tótok lóször hurkokkal szokták megkeríteni, utóbbi 

 helyeken a tőrvetés mellett a lépvessző is divik s Pulyán láttam azt a 

 fogásmódot, mely bizonyos biológiai érzékre vall. Itt ugyanis az alacsony 

 borókával és nyírrel kevert vágásokban, a hol kiemelkedő vén fák nin- 

 csenek, gerendákból magas állványt készítenek, mely hasonlít a tűzoltók 

 gyakorlataira való közkeletű deszkatornyokhoz, csakhogy azok puszta vázát 

 képzeljük, bedeszkázás nélkül. Ennek tetejébe néhány fácskát, bokrot 

 kötnek fel s ezeket tele rakják lépvesszövel. Jól tudják ugyanis, hogy a 

 fenyvesek lakmározás közben felriasztva vagy egyébként is bizonyos idő- 

 közökben, mindig a közeli legmagasabb fákra szállnak — tehát itt, mert 



