754 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



a magas hegyi erdőkben található leginkább; a rónaságban s általában 

 nagyobb számban csupán a költözködés idejében. Khinában élő fajtája 

 a Turdus musicus auritus hasonlít a mi énekes rigónkhoz, csakhogy 

 világosabb színű s 2-ik evezője rövidebb a 6-iknál. (A miénknél a 2-ik 

 hosszabb az 5-iknél.) 



Hozzánk az országos középnap szerint : márczius i6-án érkezik meg, 

 körülbelül az erdei szalonkákkal egy időben, a mit a vadászok jól tud- 

 nak, mert benne is csak úgy, mint a barázdabillegetőben, a kezdődő 

 tavaszi szalonkaévad hirdetőit köszöntik. Tavaszi vonulása belenyúlik 

 április első harmadába s mire a szalonkák elfogytak vidékeinkről, akkorra 

 ők már teljes számban megtelepedtek s párosodnak, költenek. Utazás 

 közben kertekben, gyümölcsösökben, fasorokban, mezőkön álló egyes 

 fákon, bokrozatokban, szőlőkben találkozhatunk vele s felismerhetjük 

 rövid czipp, szipp hivogatója nyomán, most midőn a családalapítás ideje 

 elérkezett, csakis az igazi erdőben él. Fészkét legszívesebben sűrű fiata- 

 losba, ágak közé jól elrejtve, inkább nedves, forráshoz közel eső, mint 

 túlságosan száraz helyekre rakja. Ritkán van két méternél alacsonyabban, 

 de 4 — 5 méternél sem magasabban. Építési módja csak olyan, mint a 

 többi rigóké, jellemző azonban fészkére, hogy belseje sárral és korhadó 

 farostokkal, mely anyagokat mintegy vakolattá keveri, van kitapasztva, 

 simára kikenve. Fészekalja 4 — 5 zöldeskékes alapszínen, feketésbarnán 

 pettyezett és foltozott tojásból áll. 



Tojásmérték: H. 24—27-8; Sz. 18—22 mm. 



A költés fáradságait részben a hím is megosztja párjával; a tojások 

 15 nap alatt kelnek ki. Júniusban költenek másodszor. 



Utóbbi években azt tapasztaltam, hogy e fajnak szaporulata úgy 

 mint a többi rigóinké is — legalább a Kis-Kárpátokban — kitűnő volt 

 Rengeteg sok fiatal népesítette az erdőket s a Pozsonytól Modorig ter- 

 jedő hegyi területen lépten-nyomon futkároztak az aljazatban, sűrűségek- 

 ben vagy röpködtek a fákon. Szintúgy igen sokat láttam a borsodi 

 «Rükk)) -hegységben. Itt megfigyeltem őszi költözködésükkor szeptember 

 végén, hogy a szürkületben a nagyobb tarvágásokba megérkező énekes 

 rigók erős surrogással, iszonyú sebesen czikkáztak alá a magasból. Néha 

 a sötétben a madarakat már látni sem lehetett, csak alásuhanásuk nesze 

 szakasztotta meg időközönként a csendet. 



Addig, míg bogyókat nem talál, ő is — mint a többi rigók — rova- 

 rokkal, pondrókkal, hernyókkal, kukaczokkal, bábokkal, gilisztákkal, csigák- 

 kal táplálkozik. Nem csupán a meztelen, hanem az apróbb héjasházu 

 csigákat is elkölti s hogy a húshoz férhessen, bizonyos kövekre száll velők, 



