XLVIII. CSALÁD. POSZÁTAFÉLÉK. 763 



vidékéről). Dr. Madarász Gyula Noviban 1898 május havában gyűjtötte. 

 Ez és a zágrábiak legtöbbje is — szerinte — amphüeuca szinezetű. 



157. NEM: 



CSALÁNCSÚCS. 



PHATINCOLA Koch 1816. 



Csőrük tőben meglehetős széles s alakra a légykapókéhoz hasonlít; 

 a szájzúg táján nagyobb és több serteszál, mint előbbi nemnél; szárnyuk 

 is rövidebb, mint a hantmadaraké ; első (kicsiny) evezőjük hosszabb a 

 nagy evezők fedőtol Iáinál.* Életmódjukban, mozdulataikban, énekükben 

 hol a hantmadarakra, hol a légykapókra, sőt a rozsdafarkúakra emlékez- 

 tetnek. A földön fészkelnek; nem annyira kopár helyeken tartózkodnak, 

 mint a hantmadarak, inkább réteken, vizárkokkal, egyes bokrozatokkal, 

 gazokkal váltakozó területeken, szőlőkben. 



A HO/SDÁSTOHKÚ CSALÁNCSÚCS. 



Pratincola rubelra (L.) 11 5í^. 

 XXX VI II. tábla. 



[Motacilla rubelra L. — Sylvia rubetra Scop. — Saxicola rubelra Bechst. — 

 Fruticicola rubetra Macg. — Praticola rubetra Koch.] 



Népies neve: csanálcsúcs (Erdély). 



Jegyei: kisebb a verébnél; rövid farkát a farkfedő tollak körül- 

 belül két harmad résaben borítják; a 2— 3-— 4-ik evező a szárny leg- 

 hosszabb tolla; farcsikján a tollak erős, feltűnő fekete foltozásúak és 

 rozsdás-barnás világos szegésüek; a szélső farktollak tőfele vagy két 

 harmadrésze, néha külső széle is fehér, hegye, s néha a tollak szára 

 is, barnásfekete; álla és szemöldöksávolya fehér; torka halvány rozsda- 

 vörös; csőr és lábak feketék; szemei barnák. 



Leirása. Öreg hím: felül világos rozsdásbarna alapszínen fekete, 

 erős, hosszúkás foltozású, legjobban a fejtetőn, mely tehát legsötétebb; 



* A legtöbb ornithologiai munkában azt olvashatjuk, hogy a rozsJástorkú csaláncsúcs első 

 (kicsiny) evezője rövidebb a nagy evezők fedőtollainál. Én a magyar példányoknál ezt nem tapasztal- 

 tam. Valamivel mindig hosszal)b volt az, sőt a feketetorkú csaláncsúcsnál még hosszabb. 



96* 



