772 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



Egész Európában költ. A Sarkkörön túl azonban csak esetlegesen 

 kerül. Kelet felé az Ural hegységen, Kaspi-tengeren túl nem fordul 

 elő. Spanyolországban ritka s délen, úgy keleten általában nem oly 

 közönséges, mint nyugaton. Perzsiában az Erith. rub. hyrcanusi Blanf. 

 helyettesíti, melynek csőre hosszabb s színezete rozsdásabb (a mell, begy 

 rozsdás narancssárga színezete kiterjedtebb). Még más fajtákat is külön- 

 böztetnek meg; így például a hegységben előforduló nagyobb, erősebb 

 termetüeket {Erith. rub. major Praz.). Sűrű. tüskés helyeket, melyek 

 egyes fí'ikkal váltakoznak, bozótos, nedves aljú erdőket, vágásokat — mely- 

 ben magiak vannak — leginkább kedvel s a hol ilyen viszonyokat talál, 

 hazánkban is — a síkban vagy hegységben — mindenütt közönséges 

 fészkelő. Költözködés közben azonban éppen nem válogatós, mert kertek- 

 ben, házak táján minden valamire való bokorban, mezőkön, utak men- 

 tén tenyésző bozótokban, vadrózsákon, galagonyákon s kivált vágásokban 

 láthatjuk. Egyes napokon csak úgy hemzseg tőlük az erdő; minden cser- 

 jén halljuk hívogató czekerekikkik vagy czekerekkekek hangjukat s meg- 

 figyelhetjük, hogy 4 — 5-en együtt tartva, bokorról bokorra szálldosva 

 utaznak, habár igazában nagyobb távolságokat éjjel, repülve tesznek 

 meg. Tavaszí megérkezésök az országos középnap szerint: márczius 

 20 — 2i-ére esik, általában a szalonkákkal egyidejűleg vonulnak. Gyengébb 

 teleket egyesek nálunk töltik. 



Tavaszodáskor hajnalban és esténként kiülnek valami bokor hegyére, 

 fiatalabb fák tetejére vagy magasabb, kihajló ágára s kedves, fütyülő, 

 csicsergő, trillaszerű részletekkel váltakozó énekökkel köszöntik az ébredő 

 természetet. Valami bús és mégis reményt keltő alaphangulat jellemzi 

 ezt az éneket, mely a rigó dalával együtt az első madárének a téli 

 álmából felébredt erdőben. A kis énekes többnyire sokáig egy helyen, 

 vagy legalább is egy bokron üldögélve dalolgat s előadása, daczára az 

 egyszerű, folyton ismétlődő strófáknak, bizonyos tekintetben hymnusszerü, 

 ünnepélyes komolyságú. Meghat, mert érezzük kereseti enségét, s azt a 

 varázsát, hogy a mesterkéletlen hangok igazán szívből fakadnak. S ha a 

 madár természetét, szokását is ismerjük, úgy azt is be kell vallanunk, 

 hogy lényével összhangban állanak. Egyszerű, takaros, csinos, tiszta 

 külseje nem csal s szeme, ez az okos, ragyogó kis csillag, nála igazán 

 «a lélek tükre » : kiolvashatjuk belőle egész lényét, melyet kedélyesség, 

 bizalmasság, vonzó kedvesség jellemez. Napközben idejét az árnyas, sötét 

 helyeken tölti, a hová nagy ritkán téved csak napsugár. De azért nem 

 komor, magában élő, rideg, mert a félrevonulás nála inkább szerénység. Ha 

 virág volna, csak ibolya lehetne, mely szintén meghúzódik, nem keresi a 



