XLVIII. CSALÁD. POSZÁTAFÉLÉK. 775 



szalag szegélyezi, íí kék folt közepén fehér folt; őszszel: a torok agyag- 

 sárgás vagy rozsdásfehér, oldalt feketésbarna összefolyó foltozással s a 

 szem alatt kékesfehéresen szegett tollakkal; a begyen a kékes, fekete és 

 rozsdás színezet meg van ugyan, de a tollak fehéres szegésúek; a tojó 

 l)eg>i'oltja nem kék, hanem agyagsárgás alapszínű, oldalt és alul feketés- 

 barna foltozással szegélyezve (igen vén példányoknál az alsó szeges 

 kék foltozásii); a fiatalok feketésbarna alapszínen rozsdássárgán pettye- 

 zetti'k. a torkuk fehéres. Csőr barnásfekete; lábak barnák; szemei sötét- 

 barnák. 



Mértéke: K 13-4— 13-8; Sz. 7-5— 77; F. ŐS— 62; L. 2-5— 27; 



^'^. r2 — 1*4 cm. 



Valamivel kisebb termetű s a torok kékségében rozsdavörös foltot 

 viselő fajtája az északi kékljcgif ~ Cyanecula suecica coerulecula (Páll.) 

 L. 1811. — Erithacus cwruleculus (Páll.) Frivald. — Lusciola suecica 

 Keys. & Blas.] — a magas északon a Sarkkör tájain, Skandináviától 

 Észak-Oroszországon és Szibérián át Kamcsatkáig, a Tundrákban költ. 

 Költözködéskor nálunk is megjelenik, de igen ritkán. A Velenczei tónál 

 1890 szeptember 21-én lőttem. 



Ezen kívül megkülönböztetik némely omithologusok az egészen kék- 

 torkú, folt nélkül való példányokat (wolfi Brhm.) s azokat, melyeknél 

 a fehér foltban még egy kisebb rozsdavörös foltocska is van (dichro- 

 stema Cab., orientális Brhm.). Ezeket az alakokat is lőttem hazánkban, 

 még pedig az előbbit 1889 május 28-án a Fertőnél, utóbbit 1888 

 április 16-án Dinnyésen (Velenczei tó). Fajták-e ezek vagy csupán egyéni 

 eltérések? hosszú volna itt fejtegetni. Láttam példányokat, melyeknek 

 egészen kék torok foltjuk volt, csak a tollakat megemelve látszott a fehér 

 középfoltocska, viszont a Fertőnél ejtett példánynál nyoma sem volt e 

 fehérségnek. Az, hogy némely fehér csillagos példányok torka késő vénsé- 

 gökben teljesen megkékűl, nem egészen elfogadható vélelem, mert éppen 

 a fertői példány — s egyéb más országokban lövöttek is — kisebb termetű 

 volt, mint a rendes fehér csillagosak (körülbelül akkorák, mint az 

 északi, vörös csillagos kékbegy) ; s azonkívül a fertőinek torka tengerkék, 

 Wktollai pedig felerészben rozsdavörösek, fele részben feketebarnák voltak, 

 ellenben a rendes fehércsillagúaknál a rozsdavörös szín a farktollak ^/s-át 

 fogja el. A fehér csillagban vörös foltocskával biró példányokat Brehm és 

 Cabanis keleti fájtának tartják, egy cseh búvír ellenben azt hiszi, hogy az 

 az északi vöröscsillagú és a középeurópai fehércsillagú fájták keresztező- 

 déséből származó korcs; lovag Tschüsi végre annak a nézetének ad ki- 

 fejezést, hogy ez utóbbi alak, mely nálunk ritka, az északi vöröscsillagos 



