XLVIII. CSALÁD. POSZÁTAFÉLÉK. 779 



Gyönyörködjék e dalban, a minő 



Hozzánk csak legszebb álmainkban jó, 



A melynek minden hangja eltemet 



Egy bánatot és szül egy örömet, 



Mert mindenik hang egy szent szerelem — 



Ez a csalogány szíved, kedvesem!" 



Emberemlékezet óta a lángzó indulatok, forró szerelem énekese, 

 költője a fülemile s hogy csak az, arra minden nép egyhangú felfogása 

 tanúság. Nemcsak Petőfi, többi költőink is magasztalással telve irnak 

 róla, az «édes ajkú» madárról, a melynek elbájoló dalában annyi tűz, 

 epedés és vágy, harag és béke, féltés és bátorság, édes kedveskedés és 

 nyugtalan türelmetlenség, szilaj öröm és bús panasz, szerénység és 

 büszkeség, remény és a lemondás keserűsége mesteri változatokban cseng 

 felénk. Ő az első énekes a madarak nagy karában; a többi mind csak 

 vele, mellette énekel, de egyik sem tud rajta túltenni, mert csattogása 

 uralkodik az egész környéken, minden más hang fölött. 



Jól mondja Tompa: 



« Lombok árnya rejti a kis fülmiiét ; 

 Annyi bú dalában, mégis mennyi éd' ! 

 Izli, félti, vallja a szerelmet 6, 

 Mindez énekéből olyan érthető. » 



A pacsirta, rigó s a többiek megszólalása csak sejteti, a fülemile 

 pedig ünnepli a tavaszt és a már megindult, felkavart érzelmeket, a meg- 

 nyilatkozott életet tolmácsolja. A természet zenéjének bevezetését amazok 

 adják elő, neki a főrész marad. A tavaszt csak azért énekli meg, mert 

 szerelme ebbe az időszakba esik. 



Ezért Írja Vörösmarty: 



• Midőn a napnak engedend a föld. 

 És áthevül és lészen iQu zöld ; 

 Midőn előjön a kis csalogány 

 S édes dalától fölzeng a magány. » 



Tompa reámutat legkedvesebb tartózkodási helyére: 



«Hadd csattogjon a ligetnek 

 Édes ajkú fülmiiéje. » 



s nem hagyhatja el jelzőjét, mert hiszen az annyira oda tartozik, a mint 

 a huszárhoz a «lóra termettség», sőt beolvad a fogalomba s maga a 



98* 



