780 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



fülemile az édes, bűvölő ének kifejezőjévé válik. Mindnyájan értjük, mikor 

 a «nemzet csalogányáról » van szó s nem kell megmagyarázni, mit tesz 

 az wfülemile ajkú», «igazi fülemile » stb. 



Hogy mennyire hatalmaskodik e madáron a hang, a költészet, akkor 

 értjük leginkább, mikor csendes éjjel, a szelid holdvilágnál is halljuk 

 fáradhatatlan szavát. Szunyókál a mindenség, a többi madár pihen, csak 

 a homály és sötétség állatai repkednek, járnak zsákmány után: a füle- 

 mile azonban virraszt, mert hevesen lüktet kis szive. A szerelem annyira 

 elfogja, hogy egész valója dalban olvad fel s nem elég nagy, izzó szen- 

 vedélyének elmondására a nappal . . . énekel, énekel éjszakán, éjfélkor, 

 a míg csak vigaszt nem talál. A kisebb szivúek — mert a fülemilék 

 sem mind egyformák — azonban az álom idején hallgatnak. 



Költőink is tudnak éjszakai énekléséről s tudják, hogy hajnalban 

 és estefelé legcsattogóbb, leginkább dalos kedvű. Pl. Vörösmarty: 



«De feljő az ormokon a szelid hold 

 Csillag seregével az égbe mosolyg 



Szép álmokat énekel a csalogány. •» 



Vagy a 17. század elején verselgető Beniczky Péter: 



« Fülemile ágon 

 Függ, csak kicsiny szálon, 

 Alotn reá ne érjen ; 

 Addig szól s énekel, 

 Míg a tajték vérrel 

 Kicsi száján eredjen. » 



Példa zás ez nagy szenvedélyeire is. 

 Vagy a nép száján is élő dal: 



« Szépen szól a fülemile kis madár 

 Éjjel-nappal hallom dadogását ; 

 Csak élőben vigasztalom magamat, 

 De hátulról látom csalatásomat.» 



Vagy Tóth Kálmán: 



('Piros kis szád beszélése 

 A hajnalban, a hajnalban 

 Fülemile éneklése." 



Hogy az ő szerelméhez mocsok nem férhet, az is kicsillan népünk 



