782 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



« Odajött egy fülemile dalolni, 



Hozott nekem körme között levelet 



A' van benne, hogy a rózsám nem szeret.* 



Valamint az emberiség is Európában fejlődött legmagasabb fokra — 

 nem szükség az okokra utalni: miért? — úgy az énekesek énekese is 

 szorosan vett értelemben földrészünk typikus madara. Igaz, hogy az 

 Újvilág emberisége is hatalmasan, sőt rohamosabban, szintén felkapott a 

 czivilizáczió kiváló magaslatára — de hát az is Európából eredt — s 

 nekik is megvan a maguk «bülbülje» (Mimus polyglottus), egy rigófaj, 

 melynek szava, művészete azonban mégis csak olyan typusú, mint maguk 

 az amerikaiak s nem homályosítja el a mi fülemiléinket. Habár, mint 

 mondottam, madarunk Európa különössége, mégis nem mindenütt for- 

 dul elő, mert kivált a mérsékelt és déli részeken gyakori, sőt itt is 

 inkább a nyugatiakon, mint a keletieken. Portugálban, Spanyol-, Franczia-, 

 Olasz-, Németországban, Ausztriában közönséges, felterjed Anglia déli 

 felébe, Dániába. Itt azonban, úgy Németország északkeleti részeiben (Po- 

 merania) már sok helyt a testvérfajjal, a nagy fülemilével keveredve él, 

 sőt az utóbbi egészen uralkodik. Keletfelé általában a Visztula szabja 

 meg előfordulásának határvonalát. Oroszországban azonban a déli terü- 

 leteken, szintúgy Palesztinában is előkerül. Afrika északi tartományaiban 

 szintén költ. Nálunk minden alkalmas helyen gyakori, csak a Király- 

 hágón túl ritkaság, mert ott a következő faj, a nagy fülemile a közönséges. 

 Nem a szálas, vén, világos aljú erdőkben telepszik meg, nem is száraz 

 helyeken, hanem ügetés, berkes, sűrű bokrozatokban bővelkedő, friss 

 vizek közelébe eső területeken. Völgyek lankás oldalait, melyek folyóvíz 

 partját határolják, angol kerteket, ligeteket legszívesebben választja ott- 

 honául ; a hegységbe nem szokott nagyobb magasságra hatolni, inkább 

 a középhegységben, síkságon él. 



Megérkezésének országos középnapja: április i8. A hímek pár nap- 

 pal a tojók előtt jönnek vissza s egyenként vagy pár tagból álló szaka- 

 dozott társaságban, éjjel utaznak. A régi otthonhoz, a régi bokorhoz 

 hűségesen megtérnek s bizonyos, hogy pl. kertünkben mindig azok a 

 példányok vagy azok ivadékai fészkelnek, melyek ott látták meg a nap- 

 világot. Ezt világosan bizonyítja énekök jellege, mely úgyszólván terület 

 szerint változik ; némely helyen pl. csak kitűnő énekeseket hallunk, más- 

 hol meg rosszabb éneklők vannak; igen, mert nemzedék nemzedéktől 

 tanul. Legtüzesebben, fáradhatatlanul a párosodás szakában hangzik 

 dalolásuk. A vetélytársak valóságos hangversenyeken mérik össze képessé- 

 göket, melyben a győzőt a családi boldogság jutalmazza. A levert fél 



