784 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



legyen ám, mely a korhadó levelek vagy növényszárak közt meglapuló 

 fülemilét meglátja. Különösen ha felülről vagy hátulról nézzük, alig 

 vagyunk képesek őt a talajon észrevenni ; oldalvást azonban könnyebben 

 feltűnik s fényes, feketés szeme lesz árulójává. A legtöbb pár évenként 

 csak egyszer költ, de ha fészkelésében zavartatás érte, tojásai elpusztul- 

 tak, akkor újból neki fog a családalapításnak. 



Juhusban már nem hallunk fülemileszót; csendes, hangtalan lesz a 

 táj, a hol nem régen még mindenfelöl hangzott csattogásuk. Vedlenek, 

 visszavonultan cserélnek a kopott köntös helyébe újat, hogy friss tolla- 

 zatban indulhassanak a nagy útra. 



Élelme apró rovarokból, hangyákból, pókokból s különösen álczák- 

 ból, bábokból, kukaczokból férgekből áll, vagyis azokból az alsóbb- 

 rendű állatokból, miket főleg a földön szedegethet össze. Később azután 

 a bogyókat is kóstolgatja s a bodzabogyót csemege gyanánt falatozza. 



De mikor a bogyókra kap, akkor már mozgolódik, útra készül. Ösz 

 felé jár az idő; régen hallottuk utolsó énekét, szinte elfelejtjük, hogy 

 még nálunk időzik. Szeptember első felében végleg elbúcsúznak tőlünk, 

 miután már augusztus végén kezdették az útrakelést. Ha gazdaságunknak 

 csupán csak kárt tenne és érezhetőleg megrövidítene, még akkor is oltal- 

 mazni kellene őt ; hiszen csak bér volna az gyönyörű énekéért. így azon- 

 ban, mikor ingyen jutunk hozzá, sőt bizonyos tekintetben a rova- 

 rok korlátozásával még hasznot is szerez, nemcsak azt érdemli, hogy ne 

 bántsuk, hanem egyenesen hogy áldozzunk reá s igyekezzünk őt meg- 

 tartani, a hol előfordul, alkalmas helyek nyújtásával pedig minél széle- 

 sebben elterjeszteni. 



Mi volna a liget fiilemile nélkül, mik volnának kies völgyeink az ő 

 szava nélkűU Öszszel, mikor «nem csattog a cserje vad bogán», érezzük 

 a némaságot s akkor önkénytelen minden jobban érző emberszív ugyan- 

 úgy vágyódik utána, mint Vörösmarty: 



« Elhervad a virág, fák koszorúi lehulltak, 

 Sárga levélkéken nyargal az őszi vihar. 

 A csalogány hallgat. Hol erő, mely visszaidézné 

 Lengő bokrait és mennyei hangulatát?!* 



