157 487 



Steder af en hedeaglig Plantevæxf, hvor lave lyngagtige Planter (PerneUya) overklæde Bunden. 

 Ikke langt fra Snegrændsen danner den 100 Fod høie Araucaria miiricata, hvis Frø afgive 

 et vigtigt Næringsmiddel for Indianerne mellem 37° og 39°, et eget Bælte paa begge Sider 

 af Cordilleren. Ogsaa Bøgen naaer i Dværgformer (Notkofagus antarctica var. pumilio og 

 N. alpina) næsten op til Snegrændsen, saa at Fjeldvæxterne i Regelen ikke danne noget 

 særligt Bælte af stor Udstrækning, men ikke desto mindre optræde de her i en stor Rig- 

 dom paa høist eiendommelige Former. Foruden en Hærskare af Kurvblomster, især af 

 Nassauvieernes Gruppe (Nassauvia nivalis, Perezia nivalis) og snehvide Senecioner med gule 

 Blomster, er det dværgagtige Escallonier, tornede CoUetier, Cassier med store gule Blomster, 

 Calceolarier, Alstroemerier, Loaser, Tropæoler o. m. fl., som her danne et broget Blom- 

 stertæppe. Plantebælterne i denne Del af Landet ere angivne paa den næste Side. 



Paa Øen Chiloe har Skoven i det hele samme Karakter som paa det lige overfor 

 liggende Fastland, men Proteaceerne og blandt disse den ved sine smukke røde Blomster 

 udmærkede Emhothrium coccineum, ere her endnu mere fremherskende, og paa nogle Steder 

 danner en Art af den nyhoUandske Myrteslægt Metrosideros (M. stipularis) tætte Krat. Her 

 voxer ogsaa den mærkelige »Panke« [Gunnera scabra), der ved sine kæmpestore Blade 

 minder om Rhabarberplanten. Paa Syd- og navnlig Vestsiden af Øen er Regnmængden 

 saa stor, at Landet næsten er ubeboeligt, og Skoven er her lige saa opfyldt med døde og 

 hensmuldrende Træstammer, som i Brasiliens Urskove. — I den Del af Chili, som ligger 

 Syd for Chiloe, bliver Skovens Sammensætning efterhaanden mere ensformig. Bøgene have 

 her fortrængt de fleste andre Træer*), og de store træagtige Græsser vise sig ikke mere; 

 derimod ere Bregnernes, Mossernes og Halvmossernes store Skarer endnu blevne betydelig 

 forøgede, saa at de danne el meget fremragende Træk i disse af Regnen altid dryppende 

 Skove. Her viser sig desuden i en anden Henseende en væsentlig Forandring; Tørvemoser 

 begynde nemlig her paa enkelte Steder at afbryde Skoven og tiltage nu, jo længere man 

 gaaer mod Syd, saa at de paa Ildlandet indtage betydelige Strækninger. Torvedannelsen 

 kan, som bekjendt, ikke finde Sted i de varme Lande; de klimatiske Betingelser, som be- 

 gunstige denne eiendommelige Opløsningsproces, begynde saaledes i Sydamerika paa 43 — 

 44° s. B., men det er ganske andre Planter, som her voxe paa Moserne og danne Tørven, 



og Persea Lingue, som ere saa almindelige paa Kystbjergene, ganske mangle her, og Eucryphia cor- 

 dijolia, Weinmannia trichosperma og iVyrtus Luma ere sjeldne. Underskoven er ogsaa mindre tset 

 og Slyngplanterne sjeldnere; Cornidia og Aralia ere de almindeligste. Paa nogle Steder er Aegotoxi- 

 cum punctatum det lierskende Skovtræ. Ved Raneo-Soen, der er betydelig storre end Como-Soen, 

 og som ligger ved Foden af Cordilleren, bestaaer Skoven af Eugenia'apiculata, Edwardsia Macna- 

 biana, Caldduvia paniculata og Lomaiia ferruginea (Philippi: Excursion nacli dem Ranco-See in 

 der Provinz Valdivia, Bot. Zeit. 1860, p. 305). 

 *) Denne Forskjel i Plantevæxten er allerede paafaldende ved Tres Montes. Af de mange Myrtaceer, 

 mindst 14 Arter, som ere almindelige i den nordlige Del af dette Gebet, synes ingen at gaa meget 

 sydligere end til denne Halvo (Hooker: The botany of the antarctic voyage p. 277). 



