165 495 



Hensyn til Bøgene, der vistnok alle kunne føres tilbage til den pliocene eller endog til den 

 miocene Tid — Fagus sylvatica er saaledes kjendt fra Arnodalens Pliocenlag. Det fælles 

 Centrum for Bøgetypens Former maa derfor søges i en tidligere Jordperiode , og fra dette 

 vare de allerede spredte i forskjellige Retninger, da den nærværende Fordeling af Land og 

 Hav indtraadte. 



Foruden de til de tre Underfamilier svarende tre Hovedcentra for Cupuliferernes 

 Udbredning er der endnu tre underordnede Centra, som karakteriseres ved egne Slægter 

 eller Underslægter. Japan er saaledes gjennem Kina for Cupuliferernes Vedkommende saa 

 nøie knyttet til Himålaja, at denne Del af Asien maa henføres til et fælles Gebél. Det er 

 Kastanie-Egene {Cyclobalanopsis), som her have deres Hjem. — Dernæst danner Lilleasien 

 et Centrum for Underslægten Cerris, der, som jeg i denne Afhandling ved mange Analyser 

 af Hunblemsterne (Tab. V) har vist, er vel karakteriseret ved sine sylformede spidse Grifler 

 (S. 341). Af denne Underslægts 30 Arter, forekomme 20, og deriblandt alle de typiske, i 

 Lilleasien. De øvrige 10 Arter tilhøre Middelhavslandene, Himålaja og Japan, saa at Ud- 

 hredningen fra Lilleasien er gaaet i øst-vestlig Retning. 



Ligesom de arctiske Lande hele Jorden rundt ere forenede ved en fælles Flora, 

 saaledes er det først ganske gradvis at Plantevæxten i Europa, Amerika og Asien antager 

 en mere forskjellig Karakter, jo mere man nærmer sig Ækvator. Det staaer i Overensstem- 

 melse hermed, at Cupulifererne paa de nærmere Ækvator liggende Bredegrader have tre 

 skarpt adskilte Centra, ét i hver af de tre Verdensdele, medens derimod de Cupuliferer og 

 navnlig de Ege, som hele Jorden rundt i den tempererede Zone gaa langt mod Nord, alle 

 høre til samme lille Gruppe (Euhpidobalanus) af Underslægten Lepidobalanus. Disse nord- 

 lige Ege udmærke sig alle ved mere eller mindre dybt lappede Blade. I Nordamerika voxe 

 de fleste Eulepidobalaner paa Vestsiden ( Q. lobata, Douglasii o. fl.), i det Hele 7 Arter (se 

 S. 366— 367), medens der paa Østsiden kun er én Art (Q. alba). I den gamle Verden 

 tilhøre ligeledes et meget overveiende Antal Arter den vestlige Del. I Europa er der Nord 

 for de høie Bjergkjæder 4 Arter (pedunculata, sessiliflora, conferta og pubescens), men noget 

 sydligere paa Bjergene komme hertil Q. Toza og Q. Farnetto og i Lilleasien Q. vulcanica 

 Cedrorum, macranthera , Haas, Syspirensis. Øst for Kaukasus er der en stor Strækning, 

 hvor Egene ganske mangle, men de optræde paany i den østlige Del af Asien, hvor Q. 

 Mongolica har en stor Udbredning i Amurlandet, hvortil endnu komme Q. Mac Cormickii, 

 obovata og dentata fra den nordlige Del af Kina og Japan. 



Indenfor Cupuliferernes hele Udbredningsomraade har hver større systematisk Af- 

 deling altsaa sit særegne Centrum , og disse forskjellige Udbredningscentra ligge langt 

 fjernede fra hverandre. Kastanierne, Egene og Bøgene have deres særegne oprindelige 



*) Dette Bælte er dog, som tidligere berørt, afbrudt i Sibirien. 



