167 497 



den stemmer overens i Griflerne, og Lepidobalanus Sect. Ilex, som den ligner i Bladene 

 og Skaalen *|. 



Indenfor Egegruppens store Udbredningsomraade danner Middelhavslandene et Over- 

 gangsgebét mellem Lepidobalan- og Cerris-Typen, af hvilken den første optræder ren i 

 Nordeuropa, den anden i Lilleasien. Sten-Egen (Q. Ilex) hører til de mest udbredte og 

 mest karakteristiske Træer i det stedsegrønne Skovbælle, og den repræsenterer her en 

 Gruppe af Ege, som udmærker sig ved sniaa faste læderagtige Blade, der paa Undersiden 

 have en meget Gn og tæt, graa Haarbeklædning eller et graaligt Voxovertræk og enten ere 

 helrandede eller tornet-tandede**). Hertil kommer endnu, at Secundærribberne i Regelen 

 i nogen Afstand fra Randen dele sig i lige stærke Grene (Tab. I( f. I — 3). De andre for 

 Middelhavslandene karakteristiske Egearter baade af Cerris- og Lepidobalan-Gruppen vise 

 en Tilnærmelse til Sten-Egen og have saa stor Lighed i Bladene og i hele deres Habitus 

 med dennes forskjellige Former, at herved let fremkaldes en Forvexling af Arterne. Af 

 Cerm-Gruppen er der saaledes nogle (Sect. Suber, se S. 367), som nærme sig til de mere 

 bredbladede, men ikke ganske helrandede Former af Sten-Ege, medens andre (Sect. 7/«- 

 coideæ, se s. S.) have megen Lighed med de Former, som have tornet-tandede Blade 

 (Q. Ilex V. agrifolia). Derimod har den Art af Cems-Gruppen , som gaaer længst mod 

 Nord ind i Eulepidobalanernes Gebet, de dybt indskaarne Blade fælles med disse Ege. — 

 Ligeledes forekommer her en meget udbredt Gruppe af Lepidobalaner {§ Crenato-serratæ, 

 se S. 367), som danner Overgang mellem de typiske Arter af denne Undersiægt og Sten- 

 Egene. Visse Former af Q. infectoria og Q. Lusitanica staa saaledes midt imellem Varie- 

 teter af Q. sessiliflora og pubescens paa den ene og af Q. Ilex paa den anden Side. 



Ogsaa Amerika frembyder mange Exempler paa Overgangsformer mellem de Under- 

 slægter, som her komme i Berøring med hinanden. Der er i det Foregaaende vist, hvor- 

 ledes Cupulifererne og navnlig Egene forholde sig til den øvrige Plantevæxt i de store 

 naturlige Floraer. Her skal nu kastes et Blik paa Egenes Optræden i Amerika i Almin- 

 delighed og Underslægternes Forhold til hinanden indbyrdes. Her findes i det Hele omtrent 

 150 Arter, som ere udbredte mellem den 2den og 44de° n. Br. , men langt fra ensformigt. 

 De optræde med et meget overveiende Antal Arter i Mexico mellem den 15de og 20de° og 

 i en Høide af 3000 — 6000 Fod paa Cordillerens østlige Heldning, hvor der hersker et fug- 

 tigt og varmt-lerapereret Klima. Herfra aftager Arternes Antal baade mod Syd, saa at der 

 paa 2—3° n. Br. endnu kun findes et Par Arter, og mod Nord, saa at der ved Sydranden 

 af de store nordamerikanske Søer, hvor Egene have deres Nordgrændse, endnu kun fore- 

 komme nogle faa Arter [alba, obtusiloba, macrocarpa, rubra, coccinea, tinctoria, imbricaria). 



*) Ørsted: Bidrag o. s. v., 1. c, S. 70. 

 **) Bladene synes hos alle Arter at være tornet-tandede paa den nnge Plante. 



