600 170 



lyper, som i den tertiære Tid udjyorde en saa karakteristisk Del af Trævæxlen i Europa. 

 Den af Kossmasler forst beskrevne Q.furcinerris sleminer, som del sees af nærværende 

 Afliandiings Tab. VII f. 1—4, saa nole overens med Q.OaUottii i Bladets Form, Indskæring 

 og Ribbefordeling, at man ikke kan tvivle om, at den er nærbeslægtet med samme; navnlig 

 gjenfindes her de for Macrobalanus karakteristiske langs med Ilanden løbende Terliærribber 

 (f. 2 — 4). Paa lignende Maade svarer Q. furcinerfis Ileer. til Q. leiop/iylla, Q. Drymeia til 

 Q. lancifolia (see Tab. VII f. o — 8) og Q. grandidentata Web. til Q. excelsa Liebm. Macro- 

 balanus slutter sig i det hele nærmere til Lepidobalanus end lil Erythrobalanus , dog er 

 der nogle Arter, som i Bladene nærme sig mest til Erythrobalanus Sectio 3, Versiformes 

 og Sectio 4, Serroides, saaledes lancifolia til nilens, leiophylla til Cortesii og corrugata lil 

 Serra. 



Forsaavidt den Forbindelse, der viser sig mellem Cupnliferernes geografiske Ud- 

 bredning og de i de systematiske Afdelinger udtrykte Forskjelligheder i Bygning, i det Fore- 

 gaaende har været gjort lil Gjensland for Betragtning, ere Forholdene i det hele, saaledes 

 som de maalte være, naar de typiske Former oprindelig have været tilstede i de som Ud- 

 bredningscentra betegnede Egne og herfra, efterhaanden som Ariernes Antal tog til, have 

 udbredt sig videre og blandet sig med Nabocentrernes Arter, naar ikke klimatiske og andre 

 fysiske Betingelser hindrede deres Udbredning. 



Der er imidlertid nogle Forhold i Cupuliferernes Udbredning, som efter den nær- 

 værende Fordeling af Land og Bav staaer i Modstrid med den Forudsætning, at alle de be- 

 slægtede Former ere udgaaede fra samme Centrum , og som endnu staa tilbage at omtale. 

 Delle gjælder saaledes med Hensyn til 7/ex-Gruppens Udbredning. De herhen horende 

 Arter (see S. 369) forekomme i størst Mængde i Ny Mexico, en Art har en stor Udbredning 

 i den sydlige Del af Nordamerika, en anden ved Mexicos Kyster; saa at de altsaa her til- 

 høre Landene omkring det amerikanske Middelhav; men den mest udbredte Egeart, Sten- 

 Egen, i Europas Middelhavslande hører ogsaa til denne Gruppe, og ligeledes forekommer 

 der el Par Arter paa tiimålaja og én Art paa Japan, saa at //ea;-Gruppen altsaa er udbredt 

 hele Jorden rundt paa de tilsvarende Bredegrader. Man kunde maaske mene, al delle Ud- 

 bredningsforhold lader sig forklare derved, at Lighed i klimatiske Betingelser ogsaa frem- 

 kalder Lighed i Organisation, men fraseet andre Indvendinger, der kunne gjeres mod denne 

 Forklaring, finder der navnlig for Uimålajas og Japans Vedkommende ikke nogen saadan 

 Overensstemmelse i Klima Sled. Derimod kaste de til de nulevende Arter noie knyttede 

 fossile Former og deres Udbredning i de nærmest forudgaaende Jordperioder, saaledes som 

 det vil blive vist i det følgende Afsnit, Lys over dette som over flere andre afvigende Forhold 

 i Udbredningen. 



Der er derna;st Egefamiliens Optræden i den californiske Flora, som frembyder 

 afvigende Forhold, da de her forekommende Arter vise meget større Slægtskab med de 



