CIKADEN — DENS SANG 23 



lerer hurtigere og hurtigere; den holder sig paa samme 

 Højde nogle Sekunder, derpaa tager den lidt efter lidt 

 af og taber sig i en snurrende Lyd, der svinder hen, alt 

 efter som Bagkroppen ophører at bevæge sig. Med de 

 sidste pulserende Bevægelser af denne indtræder der en 

 Stilhed, der er af forskellig Varighed efter Atmosfærens 

 Tilstand. Saa følger pludseligt en ny Strofe, en mono- 

 ton Gentagen af den første, og saaledes i en Uende- 

 lighed. 



Det sker undertiden, især i lunere Aftentimer, at 

 Insektet, berust af Solskinnet afkorter sine Pauser, ja 

 stryger dem helt. Sangen er da vedholdende, men altid 

 med en vekslende Skiften af Til- og Aftagen i Styrke. 

 Henimod Kl. 7 eller 8 om Morgenen hører man de første 

 Buestrøg, og Orkestret holder ikke op at spille før hen- 

 imod Tusmørket med det hendøende Lys, lidt før 

 Kl. 8 om Aftenen. Alt i alt varer Koncerten en hel 

 Omgang paa Urskiven, men naar Himlen er overtruk- 

 ken, og naar Vinden blæser alt for koldt, tier Cikaden. 



Den anden Art, der kun er halvt saa stor som den 

 almindelig Cikade, bærer ude paa Landet Navnet Ca- 

 can, en temmelig nøjagtig Gengivelse af den Lyd, den 

 giver fra sig. Det er Naturhistorikernes Elme-Cikade, 

 der er langt hurtigere, langt mere sky end den første. 

 Dens hæse og kraftige Sang er en Række af Can! Can! 

 Can! Can! uden nogen Pause, som deler Oden i Strofer. 

 Den er den mest forhadte paa Grund af sin Monotomi, 

 sin skærende Hæshed, især naar Orkestret er sammen- 

 sat af nogle Hundrede Musikanter, saaledes som Til- 

 fældet er i mine to Platantræer i Hundedagene. Man 

 skulde tro, at en Masse tørre Nødder blev rystet i en 

 Sæk, indtil Skallerne knækkede. Den irriterende Kon- 

 cert, en sand Straf, frembyder kun én middelmaadig 

 Lise. Elmens Cikade er en Smule mindre tidligt paa 



