CIKADEN — DENS SANG 27 



Arbejde! Et taabeligt Ønske, saa vilde der jo mangle 

 en Tone i Høstens majestætiske Symfoni! 



Nu er vi kommen over Vanskelighederne ved Be- 

 skrivelsen! Vi kender det lydgivende Instruments Byg- 

 ning, og lad os da til Slutning spørge om Maalet med 

 disse musikalske Orgier. Hvad skal al den Larm gøre 

 godt for? Et Svar er uundgaaeligt: det er Hannerne, 

 der kalder paa deres Mager, det er de forelskedes Sang. 



Jeg tillader mig at diskutere dette Svar, der for- 

 øvrigt er saa naturligt. Det er nu c. 30 Aar siden, at 

 den almindelige Cikade og dens skærende Forbundne, 

 Cacan'en, paanødte mig deres Selskab. Jeg har dem 

 for Øje to Maaneder af hver Sommer, og jeg har dem 

 for Ørene. Selv om jeg ikke hører dem med min gode 

 Villie, iagttager jeg dem dog med en vis Iver. Jeg ser 

 dem sidde ordnet i Rækker paa Platanernes glatte Bark, 

 alle med Hovedet øverst, de to Køn blandede mellem 

 hinanden paa et Rum af nogle Tommer. 



De drikker ubevægelige med Sugesnablen fæstnet 

 i Barken. Efterhaanden som Solen skifter Plads og 

 flytter Skyggen, drejer de sig ogsaa omkring Grenen ved 

 lette Bevægelser til Siden og holder sig saaledes til den 

 stærkest oplyste og varmeste Flade. Hvad enten Suge- 

 snabelen er i Virksomhed, eller de er i Færd med at 

 flytte sig, holder Sangen ikke op. 



Passer det nu at tage den uendelige Vise for en 

 forelsket Kalden Jeg tvivler derom. De to Køn sidder 

 Side om Side i Forsamlingen, og man kalder ikke 

 Maaneder igennem paa den, der sidder ved ens Side- 

 Jeg har forøvrigt aldrig set en Hun ile til midt i det 

 mest larmende Orkester. Som Indledning til Ægteskab 

 er Synet tilstrækkeligt her, thi det er udmærket: Bejle- 

 ren behøver ikke at gøre en evindelig Erklæring, den 

 udvalgte er hans nærmeste Nabo. 



