28 J. H. FABHE: SKIK OG HRUG HOS INSEKTERNE 



Skulde det da være et Middel til at bedaare, til at 

 røre den ufolsomme Jeg tvivler fremdeles. Jeg kan 

 ikke hos Hunnerne skimte nogelsomhelst Tegn paa Til- 

 fredshed, jeg ser dem aldrig skælve den mindste Smule 

 eller røre paa sig, naar Elskerne frembringer deres mest 

 skingrende Bækkenlyd. 



Bønderne, mine Naboer, siger, at Cikaderne i Hø- 

 stens Tid tilsynger dem: Sego, sego, sego! (mej, mej, 

 mej) for at opmuntre dem til at arbejde. De, der høster 

 Idéer, og de, der høster Aks, vi er alle Mennesker, 

 som arbejder, disse for at skaffe Brød til Maven, hine 

 for at skaffe Brød til Aanden. Jeg forstaar derfor der- 

 for deres Forklaring, og jeg opfatter den som en ynde- 

 fuld Naivetet. 



Videnskaben ønsker et bedre Svar, men den finder 

 i Insektet en Verden, der er lukket for den. Der er ingen 

 Mulighed for at skimte eller blot ane, hvilket Indtryk 

 Bækkenernes Klirren gør paa dem, der inspirerer den. 

 Alt, hvad jeg kan sige, er, at deres uforstyrrelige Ydre 

 synes at tyde paa fuldstændig Ligegyldighed. Men lad 

 os ikke være paastaaelige: Dyrets inderste Følelser er 

 et uloddcligt Mysterium. 



En anden Grund til Tvivl er følgende. Den, der 

 paavirkes af Sang, har altid et fint Øre, og dette Øre, 

 en vagtsom Skildvagt, maa ved den mindste Larm 

 give Varsel om Fare. De Fugle, der er gode Sangere, 

 har en udmærket fin Hørelse. Naar et Blad bevæger 

 sig i Løvhanget, naar et forbigaaende Par veksler et 

 Ord, tier de pludseligt, urolige og paa deres Post. Hvor 

 langt er ikke Cikaden fra en saadan Uro! 



Den har et meget skarpt Syn. Dens store Fa^ette- 

 øjne underretter den om, hvad der foregaar til Højre 

 og til Venstre for den, dens tre enkelte Øjne, smaa 

 rubinrode Kikkerter, udspejder Rummet lige ud for den. 



