30 J. H. fabre: skik og brug hos insekterne 



Vælde har ikke gjort nogen Forandring i Cikadernes 

 Sang. Affyringen af den anden Bøsse giver det samme 

 Resultat. 



Hvilken Slutning kan man drage af denne Or- 

 kestrets Vedholdenhed, det, der paa ingen Maade blev 

 overrasket eller forstyrret ved et Kanonskud? Skal jeg 

 slutte deraf, at Cikaden er døv? Jeg skal nok tage mig 

 i Agt for at vove mig saa langt ud, men hvis en anden 

 og dristigere skulde sige ja dertil, vilde jeg virkelig 

 være i Forlegenhed for Grunde til at modsige ham med. 

 Jeg vilde være nødt til i det mindste at indrømme, at 

 den er tunghør, og at man paa den kan anvende den 

 berømte Talemaade: skrige som en Døv. 



Naar den blaavingede Faarekylling beruser sig 

 yndefuldt i Solskinnet og gnider sine store bageste Laar 

 imod sine forreste Vingers ru Rand, naar den grønne 

 Frø, Løvfrøen, der ikke er mindre forkølet end Ca- 

 can'en, puster sin Strube op i Buskenes Løv og blæser 

 den op til en Lydblære i del Øjeblik, da et Uvejr træk- 

 ker op, kalder de saa paa den fraværende Mage? Paa 

 ingen Maade! Den førstes Buestrøg giver næppe An- 

 ledning til en hørlig Piben, den andens lydelige Hals- 

 toner taber sig uden Nytte; den, den længes efter, kom- 

 mer ikke. 



Skulde Insektet have sine højtlydende Udgydelser 

 behov, sine højrøstede Kærlighedserklæringer for at pro- 

 klamere sin Lidenskab? Tænk paa det umaadelige Fler- 

 tal, som Mødet mellem Kønnene lader fuldstændig 

 tavse. Jeg ser i Græshoppens Violin, i Løvfrøens Sække- 

 pibe, i Cacan'ens Bækkener kun Midler, der er skikkede 

 til at udtrykke deres Glæde over Livet, den for alle fæl- 

 les Glæde, som hver Dyreart udtrykker paa sin Maade. 



Hvis man forsikrer mig om, at Cikaderne sætter 

 deres larmende Lydapparat i Bevægelse uden at be- 



