CIKADEN — ÆGLÆGNINGEN — UDKLÆKNINGEN 51 



hvortil de i det foregaaende omtalte Resultater førte, 

 ved iagttagne Kendsgerninger. Om Foraaret, i April 

 Maaned, vender jeg for tredie Gang min Timianklump. 

 Jeg brækker Klumpen i Stykker, jeg piller den fra hin- 

 anden under Lupen. Det er som at søge en Knappe- 

 naal i en Høstak. Jeg finder endelig mine smaa Cika- 

 der. De er døde, maaske af Kulde til Trods for, at jeg 

 havde dækket Krukken med en Klokke, maaske af Sult, 

 hvis Timian ikke har passet dem. Jeg giver Afkald 

 paa at løse det alt for vanskelige Problem. 



For at en saadan Opklækning skulde lykkes, kræ- 

 ves der et stort og dybt Jordlag, som kunde beskytte 

 imod Vinterens Strenghed, der kræves, uvidende som 

 jeg er om, hvilke Rødder der foretrækkes, en varierende 

 Plantevækst, imellem hvilken de smaa Larver kunde 

 træffe deres Valg efter deres Smag. Det er ikke umu- 

 ligt at opfylde disse Betingelser, men hvorledes skulde 

 man saa i den umaadelige, mindst én Kubikmeter store 

 Jordmasse kunne genfinde de Atomer, som jeg havde 

 saadan Møje med at faa fat paa i denne Haandfuld sort 

 Lyngjord? Og det er desuden sikkert nok, at en saa 

 omhyggelig Undersøgelse vilde løsrive det lille Dyr fra 

 dens ernærende Rod. 



Cikadens begyndende underjordiske Liv unddrager 

 sig vore Iagttagelser. Den vel udviklede Larves Liv er 

 ikke bedre kendt. Intet er ganske vist almindeligere 

 end ved Arbejder af nogen Dybde ude i Marken under 

 Spaden at støde paa den kraftige Graver, men at over- 

 raske denne fæstet til de Rødder, som utvivlsomt er- 

 nærer den med deres Saft, det er noget helt andet. 

 Rystningen af den bearbejdede Jord advarer den imod 

 Faren, den frigør sin Sugesnabel for at kunne trække 

 sig tilbage til et eller andet Rør, og naar den blottes, 

 har den holdt op med at drikke. 



i* 



