KNÆLEREN — DENS JAGT 57 



umuligt ude paa frit Felt, maa man holde det i Fan- 

 genskab. Der er ikke nogen Vanskelighed forbundet 

 hermed, Knæleren lader sig kun lidet gaa paa af sin 

 Indespærring under en Klokke, blot den bliver godt 

 ernæret. Skaf den udsøgt Føde, som fornys hver Dag, 

 og Savnet af Krattet vil ikke pine den stort. 



Jeg har som Volierer til Brug for mine Fanger en 

 halv Snes store Metalvævs-Klokker af den Slags, som 

 man bruger til at beskytte visse Retter paa Spisebordet 

 imod Fluerne med. De hviler alle paa et stort Lerfad 

 med Sand. En Dusk tør Timian, en flad Sten, paa 

 hvilken de senere hen kan lægge Æg, udgør hele Møble- 

 mentet. Disse Fangebure er stillet i Række paa det 

 store Bord i mit Dyrelaboratorium, hvor Solen skinner 

 paa dem største Delen af Dagen. I dem anbringer jeg 

 mine Fanger, nogle isolerede, andre gruppevis. 



I anden Halvdel af August Maaned begynder jeg 

 at træffe paa de udvoksede Insekter i det visne Grønt, 

 i Buskadserne og langs Vejkanterne. Hunnerne, hvis 

 Bagkroppe allerede er opsvulmede, bliver hyppigere og 

 hyppigere fra Dag til Dag. Deres spinkle Livsledsagere 

 er derimod meget sjældne, og jeg har undertiden stor 

 Møje med at faa kompletteret mine Par, thi der fore- 

 gaar i Voliererne en tragisk Opæden af disse Dværge. 

 Men lad os gemme disse Gyseligheder til senere hen, 

 og lad os først tale om Hunnerne. 



Disse er Grovædere, hvis Underhold, naar det skal 

 vare flere Maaneder, volder en vis Vanskelighed. Man 

 maa næsten hver Dag forny deres Provisioner, der for 

 største Delen bortødsles under skammelig Fraadsen. Jeg 

 vil tro, at Knæleren er mere økonomisk ude i de Krat, 

 der har fostret den. Vildtet er her ikke tilstede i Overflod, 

 og den udnytter sin Fangst fuldt ud, men i mine Vo- 

 lierer er den ødsel. Undertiden lader den efter at have 



