KNÆLEREN — DENS JAGT <>1 



at flygte, medens det endnu er Tid dertil. Den, der er 

 saa udmærket en Springer og saa let kunde slynge sig 

 langt bort fra Gribebenene, den, der hopper afsted ved 

 Hjælp af sine svære Laar, bliver i sin Taabelighed staa- 

 ende paa Stedet eller nærmer sig endog med langsomme 

 Skridt. 



Man siger, at Smaafugle lader sig gribe ude af 

 Stand til at flygte, lammede ved Rædselen foran en 

 Slanges aabne Gab og forstenede ved Reptiliets Blik. 

 Omtrent paa samme Maade bærer Faarekyllingen sig 

 ofte ad. Den er nu indenfor dens Besnærerskes Række- 

 vidde. De to Entrehager slaar ned, Kløerne harpune- 

 rer, de dobbelte Save lukker sig sammen og fanger 

 Byttet. Den ulykkelige værger sig forgæves: dens Kæ- 

 ber bider i det tomme Rum, dens fortvivlede Sparken 

 om sig pisker Luften.. Den maa finde sig i det uundgaae- 

 lige. Knæleren folder sine Vinger, disse dens Krigs- 

 standarter, sammen igen, den indtager sin alminde- 

 lige Stilling, og Maaltidet begynder. 



Naar den angriber en Truxalis eller en Ephippi- 

 yera, et Vildt, der er mindre farligt end den askegraa 

 Vandregræshoppe eller Decticus'en, er dens spøgelse- 

 agtige Stilling mindre imponerende og af kortere Va- 

 righed. Det er ofte tilstrækkeligt, at den udslynger sine 

 Entrehager, og dette er ogsaa nok overfor Epeiraen, som 

 gribes paa tværs af Legemet uden Frygt for dens Gift- 

 kroge. Overfor Græshopperne af ringere Størrelse, 

 Knælerens almindelige Foder under mine Klokker saa 

 vel som ude i den frie Natur, tager Knæleren kun sjæl- 

 dent sin Tilflugt til sine Forskrækkelsesmidler, den ind- 

 skrænker sig til at gribe den Uforsigtige, som kommer 

 indenfor dens Rækkevidde. 



Naar det Bytte, den vil gribe, er i Stand til at yde 

 alvorlig Modstand, har Knæleren altsaa en rædselsind- 



