70 J. h. fabre: skik og brug hos insekterne 



ler, hvor det gælder Følelsesforhold: men at æde ham 

 under selve Parringsakten, det overgaar alt, hvad selv 

 den frygteligste Indhildningskraft kunde drømme om. 

 Og dog har jeg set det, set det med mine egne Øjne, 

 og jeg er endnu ikke kommen mig efter min Over- 

 raskelse. 



Kunde denne Han flygte og bringe sig i Sikkerhed, 

 overrasket som den blev under Udførelsen af sin Pligt? 

 Nej sikkert ikke. Vor Slutning maa altsaa blive, at 

 Knælerens Elskov er tragisk ganske i samme Grad, ja 

 maaske endog mere end Edderkoppernes. Det ind- 

 skrænkede Rum i Burene begunstiger, det kan ikke 

 fragaas, Nedslagtningen af Hannerne, men Aarsagen til 

 disse Myrderier maa søges andetsteds. 



Det er maaske en Overlevelse fra de geologiske 

 Tider, den Gang da Insekterne i Kulperioden havde An- 

 læg til en monstrøs Brunst. Orthopterne, til hvilke 

 Knæleren hører, er de førstefødte af Insektverdenen. 

 Store og med en ufuldstændig Forvandling vandrede 

 de om blandt de træagtige Bregner, som allerede stod 

 i fuld Flor paa en Tid, da der endnu ikke var Insekter 

 til med fuldt udviklet Forvandling: Sommerfugle, Bil- 

 ler, Fluer og Bier. Livsvanerne var ikke blide i disso 

 Tider, da Fyrigheden nødte til at tilintetgøre for at kun- 

 ne producere, og Knælerne, disse vage Erindringer om 

 Fortidens Spøgelser, kunde tænkes vedblivende at prak- 

 tisere Fortidens Elskovsskikke. 



Det at æde Hannerne som almindeligt Vildt er i Brug 

 ogsaa hos andre Medlemmer af Knælernes Familie. Jeg 

 skal endog villigt indrømme, at det er almindelig Regel. 

 Den lille, blege Knæler, der er saa nydelig, saa fredelig i 

 mine Klokkehuse, og som aldrig ypper Kiv med sine Na- 

 boer til Trods for den talrige Befolkning, snapper sin 

 Han og mætter sig med den med samme Vildhed som 



