KNÆLEREN — DENS HEDE 85 



under den knuste Tignos albuminøse Smørelse. Rimelig- 

 vis er Mangelen paa Virkning den samme hos andre, 

 men til Trods for alt holder det specifikke Middels popu- 

 lære Berømmelse sig alligevel, sandsynligvis paa Grund 

 af en simpel Navnelighed imellem Midlet og Sygdom- 

 men; paa Provencalsk hedder en Frostknude nemlig 

 Tigno. Fra det Øjeblik af, da Knælerens Rede og Frost- 

 knuden fik samme Navn, blev den Førstes Virkning da 

 ikke indlysende? Saaledes skabes Ry! 



I min Landsby og uden Tvivl ogsaa i dens Omgivel- 

 ser er Tigno'en — hvorved vi forstaar Knælerens Rede 

 — forøvrigt anerkendt som et vidunderligt tandsmerte- 

 stillende Middel. Det er nok at have den hos sig for at 

 være fri for Tandpine. De gode Kvinder samler dem un- 

 der en vis, gunstig Stilling af Maanen; de gemmer dem 

 omhyggeligt i en Krog af deres Skab, de syr dem ind i 

 Bunden af en Lomme af Frygt for at tabe dem, naar de 

 trækker Lommetørklædet frem, de laaner dem hos en 

 Naboerske, naar en Tand smerter dem. »Giv mig din 

 Tigno, jeg lider som en Martyr,« siger den lidende med 

 den hovne Kind. Den anden skynder sig at sprætte op 

 og at overgive hende den kostbare Genstand. »Tab den 

 nu dog i det mindste ikke,« siger him formanende, »jeg 

 har ikke flere end den samme, og Maanen er ikke mere 

 gunstig. 



Lad os ikke le ad den forunderlige Smertestiller, 

 mange af de Midler, som praler saa triumferende paa 

 Avisernes fjerde Side, er ikke virksommere. Og for øv- 

 rigt, saa stikkes disse landlige Naiviteter af nogle gamle 

 Bøger, i hvilke Fortidens Visdom hviler. En engelsk 

 Naturforsker fra det 16. Aarh., Thomas Maufet, for- 

 tæller os, at Børn, som er faret vild ude paa Marken, 

 henvender sig til Knæleren for at blive vist paa rette 

 Vej igen. Det raadspurgte Insekt angiver, hvilken Ret- 



