90 J. H. FABRE: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNB 



Bagage ikke just hører til Livets Behageligheder. 

 Vore Efterkommere vil se dette og desuden adskillige 

 andre Vidundere, som i vore Dage kun er forrykte 

 Drømme; hvor højt vil denne Stigen op imod det blaa 

 Ideal naa? Man maa desværre frygte ikke meget højt. 

 Vi er behæftede med en uudslettelig Mangel, en Slags 

 Arvesynd, hvis man kan kalde en Tingenes Tilstand, 

 i hvilken vor Villie ikke griber ind, en Synd. Vi er 

 saaledes byggede, og det kan vi ikke gøre noget ved. 

 Mangelen er den, at vi har en Mave, der er en uud- 

 tømmelig Kilde til al Slags Dyriskhed. 



Fordøjelseskanalen behersker Verden. Faa Bunden 

 af vore aller alvorligste Forhold rejser der sig et by- 

 dende Spørgsmaal om Maden og Madskaalen. Saa længe 

 der er Maver til for at fordøje — og det vil ikke saa 

 snart faa Ende — , skal der noget til at fylde dem, og 

 den stærke vil leve af den svages Elendighed. Livet 

 er et Sva^lg, som kun Døden kan fylde. Derfra stam- 

 mer disse Myrderier uden Ende, i hvilke Mennesket, 

 Løbebillen og alle de andre svælger, derfra kommer 

 disse bestandige Nedslagtninger, der gør Jorden til et 

 Slagtehus, i Sammenligning med hvilket de i Chikago 

 betyder saare lidt. 



Men Spiserne er Legioner af Legioner, og Føde- 

 midlerne er der ikke paa samme Vis Overflod af. Den, 

 der mangler, ser skinsygt paa den, der har, den, der 

 sniter, viser Tænder ad den mætte, og saa kommer 

 Kampen, som skal afgøre Spørgsmaalet om, hvem der 

 skal være den besiddende. Saa udskriver Mennesket 

 Hære, der skal forsvare dets Høst, dels Kældere, dets 

 Lader, og saa har vi Krigen. Kan man se Enden her- 

 paa? Ak og syv Gange ak, saa længe der er Ulve til 

 i Verden, maa der ogsaa være Hunde til at forsvare 

 Faaref olden. 



