GULDLØBEBILIÆN — PAKRINGSSKIKKE 95 



ter af vore Havesager og Blomsterbede. Selv om mine 

 Undersøgelser ikke har føjet noget til dens gamle Ry i 

 saa Henseende, saa vil de dog i det mindste i det føl- 

 gende vise os dette Insekt under en hidtil uformodet 

 Synsvinkel. Den vilde Æder, denne Bussemand for et- 

 hvert Bytte, som ikke ligger over dens Kræfter, bliver 

 selv spist, naar Turen kommer til den. Og af hvem? 

 Af dens Artsfæller. 



En Dag saa jeg en Guldløber pile meget optaget 

 forbi mig i Skyggen af Platanerne udenfor min Dør. 

 Denne Vandrer er velkommen, den vil forøge Befolknin- 

 gen af mit Bur med et nyt Individ. Idet jeg greb den, 

 blev jeg var, at den yderste Ende af dens Vingedækker 

 var let beskadiget. Var dette Resultatet af en Kamp mel- 

 lem den og en Rival? Der var intet, som kunde give 

 mig Oplysning i saa Henseende, men det vigtigste var, 

 at Insektet ikke led under nogen alvorlig Læsion. Efter 

 at være undersøgt og befundet at være usaaret og 

 tjenstdygtigt, blev det bragt ind i Glasboet til dettes 

 25 andre Beboere. 



Dagen efter ser jeg efter, hvorledes den nye Pen- 

 sionær har det: den er død. Dens Kammerater har an- 

 grebet den om Natten og har aabnet dens Bagkrop, der 

 var utilstrækkeligt beskyttet af de skaarede Vingedæk- 

 ker. Operationen er foretaget paa en meget proper 

 Maade uden nogen Lemlæstelse. Ben, Hoved og Bryst- 

 stykke, alt er paa sin rette Plads, kun Bagkroppen ga- 

 ber med en stor Aabning, gennem hvilken dens Ind- 

 hold er tømt ud. Man har en Slags gylden Skal for 

 Øje, der dannes af de to forenede Vingedækker. En 

 Østersskal, der er berøvet sit Bløddyr, er ikke renere. 



Dette Resultat forbavser mig, thi jeg vaager op- 

 mærksomt over, at Buret aldrig er uden Levneds- 

 midler: Snegle, Oldenborrer, Knælere, Regnorme, 



