GULDLØBEBILLEN — PARRINGSSKIKKE 101 



vægt i Størrelse var det afgørende Kendetegn paa Hun- 

 nerne. Mit Menageri, der var saa grelt med Hensyn til 

 det numeriske Forhold mellem Kønnene, var altsaa et 

 Resultat af Tilfældet. Rimeligvis genfindes denne over- 

 vældende Rigdom paa Hanner ikke under naturlige For- 

 hold, og paa den anden Side ser man aldrig under frie 

 Forhold saa talrige Grupper samlede under Skjul af en 

 og samme Sten. Løbebillen lever saa noget nær enkelt- 

 vis, det er sjældent at træffe to eller tre samlet paa 

 samme Sted. Forsamlingen i mit Bur var altsaa en 

 Undtagelse, uden at denne dog imidlertid førte Uro med 

 sig. Der var rigelig Plads i Glashallen til videre Eks- 

 kursioner, og de kunde tumle sig som sædvanligt. Den, 

 der ønskede at isolere sig, isolerede sig, den, der ønskede 

 Selskabelighed, fandt denne i rigeligt Maal. 



Fangenskabet syntes forøvrigt ikke at genere dem. 

 det fremgik af deres hyppige Fraadseri og af deres dag- 

 ligt gentagne Parringer. Som fri ude paa Marken er de 

 ikke bedre, maaske endog mindre godt oplagte, efter- 

 som Levnedsmidlerne dér ikke er tilstede i saadan Over- 

 flod som i Buret. Med Hensyn til Velvære er Fangerne 

 altsaa i en normal Tilstand, der er gunstig for deres 

 almindelige Sæder og Skikke. 



Kun er Sammentræffet mellem Mager hyppigere 

 her end ude i det frie, deraf kommer det uden Tvivl, at 

 Hunnerne har bedre Lejlighed til at forfølge Hanner, 

 de er kede af, til at gribe dem i Gumpen og tømme deres 

 Bagkrop ud. Denne Jagt paa åt gamle Elskere bliver 

 hyppigere med det alt for nære Naboskab, uden at dette 

 dog sikkert i og for sig giver Anledning til den; den 

 Slags Skikke improviseres ikke. 



Naar Parringstiden er forbi, vil en Hun, der møder 

 en Han ude paa Marken, altsaa behandle den som et 

 Stykke Vildt og æde den for at følge de ægteskabelige 



