102 J. h. pabre: skik og brug hos insekterne 



Skikke. De Stene, jeg har vendt om, har ganske vist 

 uldrig budt mig Synet heraf, men det er lige meget, hvad 

 jeg har set i mit Bur, har været nok til at overbevise 

 mig. Hvilken Verden er ikke denne Løbebillernes, i 

 hvilken den gifte Matrone æder sin Medhjælper, naar 

 Æggestokkenes Frugtbarhed ikke har Brug for ham 

 mere! I hvor ringe Agt holder ikke Forplantningslovene 

 Hannerne, naar de lader dem blive opædt paa denne 

 Maade! 



Mon disse Anfald af Kannibalisme, der følger oven- 

 paa Elskoven, er meget udbredte? For Øjeblikkel ken- 

 der jeg tre vel karakteriserende Eksempler paa dem: 

 hos Knæleren, den languedokske Skorpion og Guldløbe- 

 billen. Man genfinder denne Rædsel med Elskeren, der 

 bliver til et Stykke Bytte, om end i en mindre brutal 

 Form hos Græshopperne, hos hvem den opædte er død, 

 ikke levende. Den hvidpandede Decticus' Hun gnasker 

 gerne en Kølle, et Laarstykke af sin hedenfarne Mage i 

 sig, og den grønne Græshoppe bærer sig ligedan ad. 



Der er til en vis Grad noget, som kan undskylde 

 denne Skik. Decticus og Græshoppen er fremfor alt 

 kødædende, og naar de træffer paa en død af deres 

 egen Art, fortærer Matronerne den i større eller mindre 

 Udstrækning, selv om det skulde være deres fordums 

 Elsker. Vildt er Vildt, og det ene Stykke er lige saa 

 meget værd som det andet. 



Men hvad skal vi saa sige om Vegetarerne? Naar 

 Æglægningstiden nærmer sig, angriber Ephippigererne 

 tieres Mage, der endnu er fuld af Liv, river Vommen 

 op paa ham og fortærer ham, saavidt deres Appetit til- 

 iader det. Den skikkelige Faarekyllings Karakter for- 

 Nærres hurtigt, den slaar ham ned, som endnu i Gaar 

 bragte den saa lidenskabelige Serenader, den river Vin- 

 derne af ham, knuser hans Violin og gaar endog saa 



