106 J. h. pabre: skik o« brug hos insekterne 



Den undersøger, meget agtpaagi vende, som den er, 

 Hummet med sine lange, vibrerende Følehorn, den 

 tripper om, den hopper med Spring, som dens Førhed 

 ikke tillader den at gøre i dens senere Liv. Den er nu i 

 den Alder, da dens Mave er meget ømtaalig. Hvad skal 

 den ernære sig af? Jeg ved det ikke. Jeg tilbyder den 

 de voksnes Lækkerbisken, fine Salatblade. Den vil ikke 

 bide i dem, eller maaske undgaar dens Bid, saa smaa 

 som de er, min Opmærksomhed. 



I Løbet af nogle faa Dage, ser jeg mig med mine 

 ti Husholdninger overvældet af Familiesorger. Hvad 

 skal jeg gøre med mine 5 — 6000 Faarekyllinger, der 

 ganske vist er nydelige, men hvis Opklækning er umulig 

 for mig, der ikke ved Besked med, hvad de stiller Krav 

 paa. Jeg vil give jer Friheden, I mine flinke Smaadyr, 

 jeg vil betro jer til Naturen, denne den bedste Opdra- 

 gerske. Saaledes sker det. Jeg slipper mine Legioner los 

 i Indelukket, her og der paa de bedste Steder. Hvilken 

 Koncert vil der ikke blive udenfor min Dør i det kom- 

 mende Aar, hvis det gaar dem alle godt! Men nej, i Ste- 

 det for en Symfoni vil der rimeligvis være Stilhed, thi 

 der vil sikkert finde en frygtelig Beskæring af deres 

 Antal Sted, som er en Følge af Mødrenes Frugtbarhed. 

 Nogle Par vil overleve Udryddelsen, det er alt, hvad 

 man har Lov til at vente. 



De første til at strømme sammen om denne Masse 

 og de ivrigste til at røve er det lille graa Firben og My- 

 ren. Denne sidste, en berygtet Fribytter, vil ikke, frygter 

 jeg, lade en eneste Faarekylling blive tilbage i Haven. 

 Den snapper de smaa Stakler, den river Bugen op paa 

 dem og æder dem med Begejstring. 



Det forbandede Dyr! Og saa siges der, at vi skal 

 sætte det i første Række! Bøgerne roser det og bliver 

 ikke kede af at lovprise det, Naturforskerne sætter det 



