MARK-FAAREKYLLINGEN 107 



højt og føjer hver Dag noget til dets Berømmelse, ja 

 saa meget er vist, at det sikreste Middel blandt mange 

 til at skaffe sig Berømmelse er hos Dyr som hos Men- 

 nesker det at gøre Fortræd. 



Ingen bryder sig om at oplyse noget om Skarn- 

 bassen og Aadselgraveren, disse ubetalelige Sundheds- 

 tropper, og enhver kender Myggen, denne Bloddrikker, 

 Gedehamsen, denne arrige Slagsbroder med sin for- 

 giftede Dolk, Myren, den lille Forbryder, som i Sydens 

 Byer minerer i og bringer et Hus' Bjælker i Fare med 

 samme Iver, hvormed den udhuler en Figen. Uden 

 at jeg behøver at tage mig yderligere deraf, kan enhver 

 i Menneskeslægtens Arkiver finde lignende Eksempler 

 paa, at den Nyttige bliver miskendt, den Skadelige be- 

 rømmet. 



Den Massakre, som Myrerne og de andre Udryddere 

 anstiller, er saa stor, at mine Kolonier i Indelukket, der 

 var saa talrige til at begynde med, ikke tillader mig 

 at fortsætte mine Undersøgelser. Jeg maa tage min Til- 

 flugt til Oplysninger hentet andetsteds fra. 



1 August Maaned finder jeg iblandt de henfaldende 

 Blade i de smaa Oaser, hvor Hundedagenes Sol ikke 

 fuldstændigt har brændt Græsset bort, den unge Faare- 

 kylling, der allerede er bleven adskilligt større, ganske 

 sort som de Voksne og uden Spor til det hvide Bælte, 

 som det havde i sine første Dage. Den har intet fast 

 Hjem. Et Skjul under et vissent Blad, et Dække af en 

 lille flad Sten er den nok, det er Telte for en Nomade, 

 der er ligegyldig for, hvor den skal indtage sit Maaltid. 



Det er henimod Slutningen af Oktober, nær ved 

 den Tid, da den første Frost begynder, at der tages fat 

 paa at grave et Jordbo. Arbejdet er meget simpelt efter 

 det lidet, Iagttagelse af Insektet under en Klokke har 

 lært mig. Gravningen foretages aldrig paa et Punkt 



