MARK-FAAREKYLLINGEN 109 



foni, i hvilken enhver Tot Grønsvær har sin Musikant. 

 Jeg stiller villigt Faarekyllinger øverst blandt Vaarens 

 Korister. Ude paa vore Heder har den, paa den fest- 

 lige Tid, da Timian og Lavendel staar i Blomst, til Med- 

 spiller Toplærken, den smeltende Lyriker, som stiger til 

 Vejrs med Struben fuld af Toner, for der oppe fra, 

 usynlig i Skyerne, at strø sin blide Sang ud over Mar- 

 kerne. Der nede svarer Faarekyllingernes Musik den. 

 Den er monoton og kunstløs, men hvor er den ikke 

 ved sin Naivitet i Overensstemmelse med den landlige 

 Jubel over Fornyelsen! Det er Opvækkelsens Hosi- 

 anna, det hellige Halleluja, som forstaas af Græsset, 

 der spirer, og Livet, som udfolder sig. Hvem af disse 

 to skal vi række Palmen Jeg vilde give Faarekyllingen 

 den, thi den er fremherskende ved sit Antal og sin ved- 

 varende Sang. Lærken forstummer, saaledes at Mar- 

 kerne, der er søgrønne af Lavendler, som svinger deres 

 kamferduftende Røgelsekar i Solen, modtager den be- 

 skedne og højtidsfulde Lovprisning af hin alene. 



Men nu melder Anatomien sig og siger brutalt til 

 Faarekyllingen: »Vis os dit Musikinstrument«. — Det 

 er meget simpelt som alt af virkelig Værdi, det er ba- 

 seret paa de samme Principer som Løvgræshoppernes: 

 en tandbesat Bue og en vibrerende Hinde. 



Den højre Overvinge ligger hen over den venstre 

 og dækker den næsten i dens Helhed paa den bratte 

 Fold nær, som slutter sig ind til Siden. Det er det mod- 

 satte af, hvad vi ser hos den grønne Græshoppe, Dec- 

 ticus, Ephippigeren og de med dem beslægtede Former. 

 Faarekyllingen er rethaandet, de andre er kejthændede. 



De to Forvinger har nøjagtig samme Bygning, at 

 kende den ene er at kende den anden. Lad os beskrive 

 den højre. Den er næsten plan paa Rygsiden og bøjer 

 brat ned om Siden med en retvinklet Fold, der omgiver 



