MARK-FAAREKYLLINGEN 111 



med den bløde Bagkrop tillader snart en dæmpet, snart 

 en fuldttonende Sang. 



Der hersker Fred i Kammeret, saalænge Flokkens 

 krigeriske Instinkter ikke kommer til Udbrud. Men 

 naar dette sker, bliver Rivningerne imellem Medbej- 

 lerne hyppige og livlige, men ikke alvorlige. De to Ri- 

 valer stiller sig ligeoverfor hinanden, bider hinanden i 

 Hovedet, der er dækket af en solid Hjelm, som nok 

 skal modstaa Tængerne, de triller om, rejser sig op igen 

 og skilles. Den besejrede stikker af i en Fart, Sejr- 

 herren haaner ham ved en Sejrssang, og senere hen 

 drejer og drejer den sig igen omkring den attraaede, 

 idet den modererer Tonen. 



Den spiller Laps og underdanig! Ved et Slag med 

 en Pote fører den et af sine Følehorn ind imellem sine 

 Munddele for at pudse det og smøre det ind med sit kos- 

 metiske Spyt. Den tripper utaalmodigt med sine lange 

 Bagben, der er bræmmede med Rødt og bærer røde 

 Sporer, og den sparker ud i Rummet. Bevægelsen gør 

 den stum, dens Forvinger skælver ikke desto mindre 

 hastigt, men de giver ikke mere Lyd eller giver kun en 

 uregelmæssig Raslen fra sig. 



En forgæves Erklæring. Den undersætsige Hun- 

 Faarekylling skjuler sig i en Fold i et Salatblad. Den 

 slaar imidlertid lidt af Forhænget til Side, den kigger 

 ud og ønsker at blive set. 



Et fugit ad salices, et se cupit ante videri. 



Hun flygter til Piletræerne, men ønsker dog at blive 

 set først, siger det 2000 Aar gamle Hyrdedigt saa fint. 

 Hvor er I, Kærlighedens hellige Leflerier dog overalt 

 de samme! 



