112 J. H. FABRE: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



X. 

 DEN ITALIENSKE EAAREKYLLING. 



Jeg savner her Hus-Faarekyllingen, denne Bage- 

 riernes og de landlige Arnesteders Gæst. Men er Spræk- 

 kerne under Skorstenspladerne i min Landsby stumme, 

 saa fylder til Gengæld Efteraarsnætterne Markerne med 

 en herlig Musik, der er lidet kendt i Norden. Foraarets 

 solfyldte Timer har sin Symfonist i Markfaarekyllingen, 

 de stille Efteraarsnætter har deres i den italienske Faare- 

 kylling {Oecanthus pellucens). Den ene et Dag-, den 

 anden et Natdyr, deler de den smukke Aarstid imellem 

 sig. Paa den Tid, da den enes Sang forstummer, be- 

 gynder den andens Serenader. 



Den italienske Faarekylling har ikke den sorte 

 Dragt og de grove Former, der er karakteristiske for 

 Faarekyllinger. Det er tværtimod et spinkelt og svagt In- 

 sekt, helt blegt, næsten hvidt, som det sømmer sig for 

 dens natlige Vaner. Man er bange for at knuse den, blot 

 man tager den mellem Fingrene. Den fører et luftigt 

 Liv paa alle Slags Buske og paa høje Urter, og den gaar 

 sjældent ned paa Jorden. Dens Sang, de stille og varme 

 Nætters Koncert fra Juli til Oktober, begynder ved So- 

 lens Nedgang og bliver ved det meste af Natten. 



Sangen er her kendt af alle, thi det mindste Krat 

 har sin Gruppe af Symfonispillere. Den lyder endog 

 fra Kornlofterne, hvorhen Insektet stundom forvilder 

 sig, idet det bliver bragt dertil med Kornet. Men ingen 

 ved bestemt, saa hemmelighedsfuldt er den blege Faare- 

 kyllings Liv, hvorfra Serenaden stammer, den man 

 med stor Uret tilskriver den almindelige Faarekylling, 

 der paa dette Tidspunkt er ganske ung og stum. 



