DEN ITALIENSKE FAAREKYLLING 113 



Sangen er et langsomt og blidt Gri-i-i, Gri-i-i, der 

 gøres udtryksfuldere ved en let Dirren. Ved at høre 

 den, gætter man sig til de vibrerende Hinders yderlige 

 Finhed og Størrelse. Hvis intet forstyrrer Insektet, naar 

 det sidder i det lune Løv, varierer dets Sang ikke, men 

 ved den mindste Støj bliver Udøveren til Bugtaler. Du 

 hørte den der, ganske nær foran dig, og pludselig hører 

 du den der nede, tyve Skridt borte, fortsættende sin 

 Sang dæmpet af Afstanden. 



Du gaar derhen. Der er intet. Sangen kommer 

 fra sit oprindelige Sted. Dyret er imidlertid ikke længere 

 der. Sangen kommer denne Gang fra venstre Side, 

 med mindre det skulde være fra højre Side. Du er gan- 

 ske forvirret, du er ude af Stand til at afgøre ved 

 Hjælp af Hørelsen, hvor Insektet sidder og piber. Der 

 skal en god Del Taalmodighed og den mest minutiøse 

 Forsigtighed til for at fange Sangeren ved Skinnet af 

 en Lygte- De forskellige Individer, som blev taget un- 

 der saadanne Omstændigheder og sat i Bur, har ydet 

 mig det lidet, jeg ved om denne Musikant, der saa snildt 

 fører vort Øre paa Vildspor. 



Forvingerne er begge dannet af en stor, tør og gen- 

 nemskinnende Hinde, der er lige saa fin som en hvid 

 Hinde af et Løg og i Stand til at vibrere i hele sin Ud- 

 strækning. Deres Form er som et Cirkeludsnit, der er 

 tilspidset hen imod sin øverste Ende. Dette Udsnit fol- 

 der sig i en ret Vinkel langs en stærk, longitudinel 

 Ribbe og sænker sig ned som en Liste, der i Hvilestil- 

 ling omgiver Insektets Side. 



Den højre Forvinge hviler over den venstre. Dens 

 Inderrand bærer paa Undersiden nær ved sin Grund 

 en Opsvulmning, fra hvilken der udgaar fem radie- 

 rende Ribber, de to opad, de to nedad og den femte næ- 



Skik og Brug hos Insekterne. fl 



