114 J. H. FABRE: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



sten transverselt; denne sidste, der er let rødlig, er det 

 fundamentale Stykke, kort sagt Buen, hvad de fine Ind- 

 kærvninger viser, med hvilke den er graveret paa 

 tværs. Det øvrige af Vingen har nogle andre Ribber 

 af mindre Betydning, som holder den udspændt uden 

 at være Dele af Gnideapparatet. 



Den venstre eller nedre Forvinge har samme Byg- 

 ning med Undtagelse af, at Buen, Opsvulmningen og de 

 Kibber, som straaler ud fra denne, sidder paa dens 

 Overflade. Man vil forøvrigt se, at de to Buer, den til 

 Højre og den til Venstre krydser hinanden skraat. 



Naar Sangen er fuldton ig, berører Forvingerne, der 

 holdes højt hævede og ligner et stort Gazesejl, hinanden 

 kun med deres indre Rande. Saa gnides de to Buer 

 skraat imod hinanden, og deres gensidige Friktion frem- 

 bringer de to spændte Membraners lydgivende Sving- 

 ninger. 



Tonen bliver modificeret, eftersom hver af Buernes 

 Raspslag rammer den modsatte Vinges Opsvulmning, 

 der selv er ru, eller den ene eller den anden af de fire 

 glatte og funklende Ribber. Derved forklares for en Del 

 de Illusioner, som frembringes af Sangen, der synes at 

 komme snart herfra, snart derfra, naar det frygtsomme 

 Insekt bliver mistroisk. 



Den Illusion, at Tonerne er svage eller stærke, klart 

 lydende eller dæmpede, og at de lyder fra forskellig Af- 

 stand, hvilket er det fineste og vigtigste ved Bugtaler- 

 kunsten, har en anden Kilde, som er let at komme efter. 

 Naar Tonerne skal være klartlydende, løftes Forvin- 

 gerne helt i Vejret, skal de være mere dumpe, sænkes 

 de mere eller mindre. I denne sidste Stilling trykkes 

 deres Yderkanter i forskellig Grad imod Insektets bløde 

 Sider, hvad der paa en Gang formindsker det vibre- 

 rende Partis Størrelse og svækker Lyden. Naar man 



