DEN ITALIENSKE FAAREKYLLING 115 



nærmer en Finger til et klingende Glas, svækker den 

 dets Klang og forandrer den til en dæmpet Tone, der 

 er ubestemt og synes at komme langt borte fra. Den 

 blege Faarekylling kender denne akustiske Hemmelig- 

 hed. Den narrer den, der søger efter den, ved at holde 

 Kanten omkring sine vibrerende Hinder ind imod sin 

 bløde Bagkrop. Vore musikalske Instrumenter har deres 

 Dæmpere, deres Sordiner, men de, den italienske Faare- 

 kylling er i Besiddelse af, kappes med dem og overgaar 

 dem i Henseende til simple Midler og fuldkomne Re- 

 sultater. 



Markfaarekyllingen og dens nærmeste Slægtsfæller 

 gør ogsaa Brug af en Sordine ved at lade deres For- 

 vingers Kant berøre deres Bagkrop højere oppe eller la- 

 vere nede, men ingen af dem faar saa skuffende Virk- 

 ninger frem ved Hjælp af denne Metode som den ita- 

 lienske Faarekylling. 



Til denne Afstands-Illusion, der er Kilde til Smaa- 

 overraskelser, som bliver fornyet ved den mindste 

 Støj fra vore Skridt, slutter sig saa Tonens blidt tremu- 

 lerende Renhed. Jeg kender ingen mere yndefuld In- 

 sektsang, ingen, der er renere i Augustaftenernes dybe 

 Stilhed. Hvor mange Gange har jeg ikke. per amica 

 silentia lunce*), bøjet mig ned mod Jorden ligeoverfor 

 et Skjul af Rosmariner, for at lytte til den yndefulde 

 Koncert i min Harma! 



Det vrimler af natlige Faarekyllinger i Indelukket. 

 Enhver Cistusbusk med sine røde Blomster har sin San- 

 ger, enhver Lavendelbusk sin. Jordbærtræernes Grupper 

 og Terebinterne bliver til Orkestre, og hele den lille 

 Verden spørger og svarer hinanden med deres søde og 

 klare Stemmer fra Busk til Busk. eller de giver snarere 



* I Maaneskinnets venlige Stilhed. 



8* 



