116 J. h. pabrb: skik OG BRIT. hos insekterne 



hver for sig deres Jubel Udtryk, ligegyldige som de er 

 overfor de andres Sang. 



Der oppe, ovenover mit Hoved, forlænger Stjerne- 

 billedet Svanen sit store Kors ind i Mælkevejen, her 

 nede, trindt omkring mig, lyder Insekternes Symfoni. 

 Atomet, som giver sin Fryd Udtryk, faar mig til at 

 glemme Synet af Stjernerne. Vi ved intet om disse 

 Himmelens Øjne, som betragter os, rolige og kolde med 

 en Blinken, der minder om vore Øjenlaags. 



Videnskaben taler til os om deres Afstande, deres 

 Hurtigheder, deres Masser, deres Størrelser, den over- 

 vælder os med uhyre Tal, den forbløffer os med Uende- 

 ligheder, men den formaar ikke at faa en Fibre til at 

 røre sig i os. Hvorfor? Fordi der mangler den store 

 Hemmelighed, Livet. Hvorledes staar det til deroppe? 

 Hvad varmer disse Sole? Fornuften siger os: Verde- 

 ner, der ligner vor egen Jordklodes, paa hvilken Livet 

 udvikler sig med en uendelig Forskellighed. En stor- 

 artet, men alt i alt dog en ganske ligefrem Opfattelse af 

 Universet, der imidlertid ikke støttes af sikre Kendsgær- 

 ninger, af gode Vidnesbyrd, som ligger indenfor alles 

 Rækkeevne. Det sandsynlige, det meget sandsynlige 

 er ikke det umiddelbart indlysende, som paatrænger 

 sig med uimodstaaelig Kraft og ikke lader den mindste 

 Tvivl tilbage. 



I jeres Selskab, mine Faarekyllinger, føler jeg der- 

 imod Livet, Sjælen i vor Jordklump, skælve, og derfor 

 sender jeg med Rosmarinhækken foran mig kun et di- 

 strait Blik til Stjernebilledet Svanen, og jeg helliger 

 jeres Serenade hele min Opmærksomhed. 



En Smule besjælet Æggehvidestof, der er i Stand 

 til at føle Glæde og Sorg. overgaar i Interesse hele den 

 umaadelige, raa Stofmasse. 



