126 J. H. fabre: skik og brug hos insekterne 



igennem dens let bevægelige Aand. Den har besøgt 

 Indgangsdøren, men den har ikke undersøgt det indre. 

 Hvem véd, om alt staar godt til derinde? Den skynder 

 sig derhen, idet den lader Ephippigeren blive liggende 

 paa Vejen. Den aflægger en Visit i Hulens Indre, noget, 

 som tilsyneladende ledsages af nogle Smæk med Fød- 

 derne som Murske, hvorved den giver Væggen dens 

 sidste Fuldkommenhed. Uden at opholde sig for længe 

 ved denne fine Afpudsning, vender Hvepsen tilbage til 

 sit Bytte og spænder sig for dets Følehorn. Fremad! 

 Mon den vil fuldføre Rejsen denne Gang? Jeg kan ikke 

 garantere for det. Jeg har set en Sphex, der maaske 

 var mere mistænksom end de andre eller mere glemsom 

 overfor de smaa, arkitektoniske Enkeltheder, gøre sine 

 Forglemmelser gode igen og opklare sin Mistanke ved 

 at forlade sit Bytte 5 — 6 Gange i Træk paa sin Vej til 

 Jordboet, som den hver Gang arbejdede lidt paa, eller 

 hvis Indre den simpelthen besøgte. Det er dog sandt nok, 

 at andre gaar lige til Maalet, uden en Gang at gøre Holdt 

 for at hvile. Lad os endnu kun tilføje, at naar Hvepsen 

 vender tilbage til Boet for at fuldkommengøre det, saa 

 undlader den ikke fra Tid til anden og paa Afstand at 

 kaste et Blik paa Ephippigeren, som den har ladet ligge 

 paa Vejen, for at passe paa, at ingen rører ved den. 

 Denne kloge Undersøgelse genkalder den, som den hel- 

 lige Skarabæ foretager, naar den gaar ud af den Hule, 

 den er i Færd med at udgrave, for at beføle sin elskede 

 Pille og bringe den en Smule nærmere. 



Den Slutning, man kan drage af de Kendsgernin- 

 ger, jeg har berettet om, er indlysende. Deraf, at en- 

 hver languedoksk Sphex, som man overrasker i dens 

 Gravearbejde, selv om det er i selve Gravningens Be- 

 gyndelse, i de første Skrab med Fødderne i Støvet, sene- 

 re hen, naar Boet er gjort færdigt, foretager en kort Ud- 



