DEN LANGUEDOKSKE SPHEX 129 



sigtighed begaas en Gang til. Byttet, der paany er over- 

 ladt til sig selv paa den krumme Tagsten, glider atter 

 og dumper paany til Jorden. Med en Ro, som saadanne 

 Hændelser ikke kan forstyrre, slæber Sphexen for tredie 

 Gang Ephippigeren klatrende op ad Muren, og bedre 

 belært bringer den den nu uden Ophold ned paa Bunden 

 af Boet 



Naar det under saadanne Omstændigheder ikke 

 engang bliver forsøgt at løfte Byttet i Flugt, er det klart, 

 at Hvepsen er ude af Stand til at foretage en lang Flugt 

 med saa tung en Byrde. De forskellige Træk af In- 

 sektets Skikke, som er Genstand for Omtale i dette 

 Kapitel, er en Følge af denne Magtesløshed. Et Bytte, der 

 ikke er for stort for dens Flyvestyrke, gør den gulvin- 

 gede Sphex til en halvvejs samfundsdannende Art, det 

 vil sige til en, der søger Selskab med sine Artsfæller; men 

 et tungt Bytte, som det er umuligt at flytte gennem 

 Luften, gør den languedokske Sphex til en Art, som 

 helliger sig til ensomt Arbejde, til en Slags Vild, der 

 foragter den Tilfredsstillelse, som Naboskabet med Arts- 

 fæller giver. Den større eller mindre Vægt af det Vildt, 

 Hvepsene har lagt sig efter, er altsaa afgørende for et 

 grundlæggende Træk hos dem. 



Selv om Ephippigeren, der kun er lammet paa Lem- 

 merne, er ufarlig for Larven, som bliver anbragt et Sted 

 paa Legemet, hvor Forsvar imod den er umuligt, er det 

 samme ikke Tilfældet for Sphexens Vedkommende, der 

 skal bringe den til Boet. Til at begynde med harpunerer 

 Byttet de Græsstraa, der møder det paa Vejen, med sine 

 Kløer, hvis Brug saa omtrent er berøvet den, noget 

 som frembringer vanskeligt overvindelige Hindringer 

 under Slæbningen. Sphexen, der allerede er betynget 

 ved Vægten af sin Byrde, er udsat for at udtømme sine 

 Kræfter paa de græsrige Steder ved at tvinge Insektet, 



Skik og Bni°' hos Insekterne. 9 



