130 J. H. FABRE: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



der hager sig fortvivlet fast, til at slippe sit Tag. Men 

 det er den mindste af Ulemperne. Ephippigeren bevarer 

 fuldstændigt Brugen af sine Kindbakker, som snapper 

 og bider med deres sædvanlige Kraft. Disse frygtelige 

 Tænger har nu Røverens spinkle Krop lige for sig, 

 naar denne indtager Stillingen som Fragtmand. Føle- 

 hornene bliver ne,mlig i Virkeligheden grebet ikke langt 

 fra deres Grund, saaledes at Offerets Mund, naar det, 

 som det altid gør, ligger paa Ryggen, er lige over for 

 Sphexens Bryststykke eller Bagkrop. Hvepsen, der er 

 højt hævet paa sine lange Ben, passer paa, det er jeg 

 overbevist om, ikke at blive grebet af Kindbakkerne, 

 som gaber under den, men alligevel kan et Øjebliks 

 Glemsomhed, en Snubien, et Intet bringe den indenfor 

 de to mægtige Kroges Rækkevidde, som ikke vil lade 

 Lejligheden til en ubarmhjærtig Hævn undslippe sig. 

 I nogle af de vanskeligste Tilfælde, for ikke at sige 

 altid, maa det udelukkes, at disse frygtelige Tænger 

 faar fat i Slæberen, og det maa forhindres, at Lemmer- 

 nes Harpuner hindrer Transporten ved at gøre altfor 

 stærk Modstand. 



Hvorledes bærer Sphexen sig nu ad for at opnaa 

 dette Resultat? Her vilde Mennesket, selv en Vismand, 

 betænke sig og fortabe sig i resultatløse Forsøg, for 

 maaske tilsidst at opgive Sagen. Lad ham da lære af 

 Sphexen. Denne ved, uden nogensinde at have lært 

 det, uden nogensinde at have set det udført, tilbunds, 

 hvad den har at gøre. Den ved Besked med Nerve- 

 fysiologiens fineste Mysterier, eller rettere sagt, den 

 bærer sig ad, som vidste den Besked dermed. Den ved, 

 at der under dens Offers Hovedskal findes en Krans 

 af Nerveknuder, noget, der svarer til de højere Dyrs 

 Hjærne, den ved, at dette Hovedcentrum for Nerve- 

 systemet sætter Munddelene i Bevægelse og endvidere 



