132 J. H. fabre: skik og brug hos insekterne 



Med Spidsen af Kindbakkerne gnaver Insektet, idet det 

 dog skaaner Nakkens fine og smidige Hinde, i Hoved- 

 skallen og tygger Hjærnen. Der finder ingen Blodsudgy- 

 delse Sted, der er intet Saar, men der foregaar kun en 

 simpel ydre Sammenpresning. Naturligvis har jeg 

 sikret mig Ephippigeren, der er bleven gjort ubevægelig 

 lige for Øjnene af mig, for i Ro og Mag at kunne fast- 

 slaa Følgerne af Operationen, og det er klart, at jeg lige- 

 ledes har skyndt mig at gentage paa levende Ephippi- 

 gerer, hvad Sphexen har lært mig. Jeg sammenholder 

 mine og Hvepsens Resultater. 



To Ephippigerer, paa hvilke jeg har fattet og sam- 

 menpresset Nakkeganglierne med Pincetten, falder hur- 

 tigt hen i en Tilstand, der ligner den, Sphexernes Ofre 

 er i. Kun gnider de deres lydgivende Hinder, naar jeg 

 irriterer dem med en Naalespids, og deres Fødder gør 

 nogle uordnede og langsomme Bevægelser. Denne For- 

 skel er uden Tvivl begrundet i, at de af mig behand- 

 lede ikke var forud stukket i deres Brystganglier, saa- 

 ledes som Sphexens Ephippigerer er det, idet de først er 

 stukket med Braaden i Brystet. Naar man tager denne 

 betydningsfulde Omstændighed i Betragtning, vil man 

 se, at jeg slet ikke har været nogen daarlig Lærling, og 

 at jeg ganske godt har efterlignet min Lærer i Fysiologi: 

 Sphexen. 



Det er ikke uden en vis Tilfredsstillelse, maa jeg 

 tilstaa, at jeg er naaet til at gøre det næsten lige saa 

 godt som Dyret. 



Lige saa godt? Hvad er det, jeg siger! Lad os 

 standse et Øjeblik, og man vil sé, at jeg endnu maa 

 gaa i Skole hos Sphexen. Det varer i Virkeligheden ikke 

 længe, inden de to af mig behandlede dør, og efter fire 

 Dages Forløb har jeg kun stinkende Kadavere for mig. 

 Og Sphexens Ephippigerer? Behøver jeg at sige, at de 



