DEN LANGUEDOKSKE SPHEX 135 



vore Aftener, og endnu mere ved forskellige lignende 

 Træk, som han havde været Vidne til under vort Liv ude 

 i Marken, havde set rigtigt. Jeg skynder mig til Aastedet 

 og ser en pragtfuld languedoksk Sphex slæbe af med 

 en bedøvet Ephippigera ved Følehornene. Den tager 

 Retning imod Hønsehuset, der ligger i Nærheden, og 

 synes at ville stige op ad Muren for at indrette sin Hule 

 deroppe under en af Tagstenene; thi jeg havde nogle 

 Aar i Forvejen paa samme Sted set en anden Sphex 

 foretage Opstigningen med sit Stykke Vildt og vælge 

 sig et Hjemsted under en slet sluttende Tagstens Hvæl- 

 ving. Maaske stammer denne Hveps virkelig ned fra den, 

 om hvis besværlige Opstigen jeg har berettet ovenfor. 

 Den samme Bedrift vil rimeligvis gentage sig, og 

 denne Gang overfor talrige Vidner, thi hele Huset, der 

 arbejdede i Platanernes Skygge, sluttede Kreds om 

 Sphexen. Man beundrer Insektets familiære Dristighed, 

 idet det ikke bliver kyst fra sit Arbejde ved den nys- 

 gærrige Forsamling, og alle bliver de slaaet af dets 

 kække og dristige Væsen, medens det med hævet Hoved 

 og med Offerets Følehorn grebet fast af Kindbakkerne 

 slæber sin uhyre Byrde efter sig. Ene blandt alle 

 Tilskuerne udtaler jeg en Beklagelse ved dette Syn: 

 »Ak havde jeg nu blot nogle levende Ephippigerer, « 

 kunde jeg ikke bare mig for at sige, uden det 

 mindste Haab om at se mit Ønske opfyldt. — »Levende 

 Ephippigerer?«, svarer Emil, »men jeg har nogle helt 

 friske, som jeg har samlet i Morges.« — Han tager 

 Trapperne i fire Spring og løber op i sit lille Studere- 

 værelse, hvor en Indhegning af Leksikoner danner en 

 Fold, der tjener til Opfostring af nogle smukke Larver 

 af Euphorbia-Aftensværmeren. Han bringer mig tre 

 Ephippigerer, saa gode, som jeg kunde ønske mig dem, 

 to Hunner og en Han. 



