DEN LANGUEDOKSKE SPHEX 141 



blev holdt i Mørke og ernærede. At ernære ubevæge- 

 lige Dyr, der kun skiller sig fra Kadavere ved en be- 

 standig Dirren af de lange Følehorn, syntes til at be- 

 gynde med at være umuligt; imidlertid gav Munddele- 

 nes frie Bevægelighed mig noget Haab, og jeg forsøgte 

 det. Resultatet overgik mine dristigste Forventninger. 

 Det drejede sig her ikke om, forstaar man nok, at byde 

 dem et Salatblad eller et andet Stykke Grønt, som de 

 nyder det i deres normale Tilstand. De er svage 

 Skrantninger, som man maa ernære med Patteflaske, 

 om jeg maa sige saa, og holde oppe ved Hjælp af Havre- 

 suppe. Jeg gjorde Brug af Sukkervand. 



Medens Insektet ligger paa Ryggen, anbringer jeg 

 ved Hjælp af et Straa en lille Draabe Sukkervæske paa 

 dets Mund. Straks begynder Palperne at arbejde, og 

 Kindbakker og Kæber bevæger sig. Draaben indsuges 

 med tydelige Tegn paa Tilfredshed, især naar Dyret har 

 fastet i nogen Tid. Jeg fornyr Dosisen, indtil den bliver 

 afvist. Maaltidet finder Sted én, undertiden to Gange 

 daglig til uregelmæssige Tider, for at jeg ikke skal være 

 alt for meget Slave af denne Hospitalsbehandling. 



Med denne magre Kost holdt en af Ephippigererne 

 sig i Live i en og tyve Dage. Det er kun lidt i Sammen- 

 ligning med den, jeg havde ladet sulte. Insektet havde 

 rigtignok to Gange været udsat for et stort Fald og var 

 drattet ned paa Gulvet fra Forsøgsbordet som Følge af 

 Ubehændighed fra min Side, og de Kontusioner, det 

 havde paadraget sig herved, kan maaske have frem- 

 skyndet dets Endeligt. Hvad den anden angaar, som 

 ikke var udsat for Ulykkestilfælde, saa levede den fyrre- 

 tyve Dage. Da det anvendte Næringsstof, Sukkervan- 

 det, ikke kunde træde i Stedet for den naturlige Føde, 

 Grøntet, i en Uendelighed, er det meget sandsynligt, at 

 Insektet vilde have levet længere endnu, hvis det havde 



