MURERBIERNE 143 



stod en Stol, som havde mistet sit Halmsæde, en sort 

 Tavle og et Stykke Kridt. 



Morgen og Aften slap man her til Lyden af en 

 Klokke en Halvhundrede Knægte løs, som, da de ikke 

 havde kunnet faa Smag paa De Viris og Epitomen, 

 havde helliget sig, som man den Gang udtrykte sig, til 

 nogle »gode franske Aar«. 



Der var Børn og store, halvvoksne Knægte mellem 

 hinanden med meget forskellig Opdragelse, men med 

 en fortvivlende Enstemmighed om at gøre Grin med de- 

 res Lærer, deres unge Lærer, hvem nogle af dem var 

 paa Alder med eller endog overgik i saa Henseende. 



De smaa lærte jeg at læse Stavelser, dem af middels 

 Alder lærte jeg at holde rigtigt paa Pennefjeren for at 

 skrive nogle dikterede Ord paa deres Knæ, for de 

 store afslørede jeg Brøkernes og endog Hypotenusens 

 Hemmeligheder. Og til at holde Respekten oppe i denne 

 urolige Verden, til at give enhver Intelligens Arbejde, 

 der laa for dens Kræfter, til at holde Opmærksomheden 

 vaagen og til endelig at bekæmpe Kedsomheden ved 

 den mørke Hal, hvis Mure udsvedte endnu mere Be- 

 drøvelighed end Fugtighed, havde jeg som min eneste 

 Hjælpekilde det talte Ord, som mit eneste Redskab 

 Kridtstykket. 



Der var forøvrigt den sædvanlige Foragt i de øvrige 

 Klasser for alt, hvad der ikke var Latin eller Græsk. 

 Et eneste Træk vil være nok til at vise, hvorledes det 

 stod til med Undervisningen i de fysiske Videnskaber, 

 som der nutildags er indrømmet saa vid en Plads. Kol- 

 legiet havde tli Forstander en udmærket Mand, den vær- 

 dige Pastor X, der lidet slikken efter selv at uddele de 

 grønne Ærter og Flæsket, havde overladt Suppehande- 

 len til en af sin Familie og havde paataget sig at under- 

 vise i Fvsik. 



