146 J. H. fabre: skik og brug hos insekterne 



der paa Egnen. Der forhindrede intet Skjul af levende 

 Hegn eller Buske mig fra at holde Øje med mit Perso- 

 nale, der havde jeg absolut ikke at befrygte den for mine 

 Elever uimodstaaelige Tiltrækning: grønne Abrikoser. 

 Sletten strakte sig vid og bred, kun dækket af blomst- 

 rende Timian og rullede Flintesten. Der var rigelig 

 Plads til alle tænkelige Mangekanter, og skæve Fir- 

 kanter og Trekanter kunde der indgaa alle mulige 

 Forbindelser. De uopmaalelige Afstande havde der frit 

 Spillerum, og en gammel Ruin, tidligere et Duetaarn, 

 stillede sine lodrette Linier til Raadighed for Arbejdet 

 med Vinkelmaaleren. 



Men straks ved vort første Besøg tiltrak noget mis- 

 tænkeligt sig min Opmærksomhed. En Elev blev sendt 

 ud i det fjærne for at plante en Landmaalerstok, og jeg 

 saa ham standse nogle Gange paa Vejen, bukke sig, 

 rejse sig op igen, søge efter noget, bukke sig igen, glem- 

 mende baade Retning og Signaler. — En anden, der 

 skulde tage Mærkepælene op, glemte Jærnstangen og 

 tog i Stedet for den en Flintesten, en tredie smuldrede, 

 ligegyldig for Vinkelmaalingen, en Kage Jord mellem 

 sine Hænder. De fleste blev overrasket i Færd med 

 at slikke paa et Stykke Halmstraa, og Mangekanterne 

 skøttede sig selv, Diagonalerne var upaaagtede. Hvad 

 var dette for et Mysterium? 



Jeg spurgte mig for, og alt blev opklaret. Eleven, 

 der var en født Snushane og Iagttager, var forlængst 

 klar over det, som Læreren endnu var uvidende om. 

 Paa Harma'ens Flintesten byggede en stor, sort Bi sine 

 Jordreder. I disse Reder var der Honning, og mine 

 Landmaalere aabnede dem for at tømme Cellerne ved 

 Hjælp af et Straa. Man lærte mig Maaden at gaa frem 

 paa. Honningen var, skønt noget stærk, meget spise- 

 lig. Jeg fik Smag for den og sluttede mig til Rede- 



