MURERBIERNE 147 



søgerne. Sidenhen tog vi fat igen paa Mangekanten. 

 Og saaledes saa jeg for første Gang Reaumurs Murerbi, 

 uvidende om dens Historie og dens Historiker. 



Denne pragtfulde Hymenopter, der har mørkt vio- 

 lette Vinger og er klædt i sort Fløjl, og hvis simple Byg- 

 værker paa de solbeskinnede Sten mellem Timianen, 

 hvis Honning bringer Afveksling ind i det besværlige 

 Arbejde med Kompasset og Landmaalerens Vinkelmaal, 

 gjorde et levende Indtryk paa min Aand, og jeg ønskede 

 at vide mere om den end det, mine Elever havde lært 

 mig, nemlig at plyndre Cellerne for deres Honning ved 

 Hjælp af en Stump Græsstraa. Min Boghandler havde 

 netop et prægtigt Værk om Insekterne til Salgs: Leddyre- 

 nes Naturhistorie af Castelnau, E. Blanchard og Lucas. 

 Den havde en Masse Billeder, som stak svært i Øjnene, 

 men ak! den havde ogsaa en Pris, saadan en Pris! Lige- 

 meget, skulde mine overdaadige Indtægter, mine 700 

 Francs ikke strække til til alt, til Føde for Aanden saa- 

 vel som for Legemet. Hvad jeg gav for meget til den 

 ene, maatte jeg trække fra den anden, en Balance, til 

 hvilken den, der vælger Videnskaben til sit Levebrød, 

 maa bekvemme sig. Jeg købte Bogen. Paa denne Dag 

 blev min Universitets-Indtægt i høj Grad beskaaret, jeg 

 ofrede en Maaneds Gage paa Anskaffelse af Bogen, og 

 el Mirakel af Sparsommelighed maatte senere til for at 

 dække det uhyre Fradrag i mine Indtægter. 



Bogen blev slugt, det er det rette Ord. Jeg lærte 

 Navnet paa min sorte Bi at kende. Jeg læste i den for 

 første Gang om Enkeltheder af Insekternes Skikke, jeg 

 fandt i den Reaumurs, Hubers, Leon Dufours hædrede 

 Navne, i mine Øjne omgivet af en Slags Glorie, og me- 

 dens jeg for hundrede Gang gennembladede Værket, 

 hviskede en indre Stemme i mig klart: ogsaa du skal 

 blive disse Dyrs Historiker. — Hvad er I blevet til, i 



10* 



