MURERBIKRNE 155 



Overfladen af den samme Sten er stor nok til at afgive 

 Grundlag for andre Celler, saafremt Æglægets Stør- 

 relse krævede det, Bien kunde magelig bygge videre der, 

 uden at give sig til at søge efter en anden Plads, uden 

 at forlade den Rullesten, til hvilken Vanen og de lang 

 Tid igennem fortsatte Besøg knytter den. Det synes 

 mig derfor i høj Grad sandsynligt, at den lidet talrige 

 Familie anbringes i sin Helhed paa den samme Rulle- 

 sten, i det mindste naar Chalicodomen bygger helt fra 

 nyt af 



De seks til ti Celler, som danner en Gruppe, er 

 visselig en solid Bolig med deres grove Beklædning 

 med Gruskorn, men Tykkelsen af deres Vægge og Laag, 

 i det højeste to Millimeter, synes ikke tilstrækkelig til 

 at værne om Larverne, naar der kommer daarligt Vejr. 

 Fæstet til Stenen i fri Luft og uden noget Slags Skjul, 

 skal Reden gennemgaa Sommerens Hede, som vilde 

 gøre hver af Cellerne til en lummer Svedekasse, der- 

 paa Efteraarets Regn, som langsomt vilde angribe Vær- 

 ket, og endelig Vinterfrosten, der vilde faa det, som 

 Regnen havde skaanet, til at smuldre hen. Hvor haard 

 Cementen end er, vil den kunne modstaa alle disse 

 Aarsager til Ødelæggelse? Og hvis den kunde yde til- 

 strækkelig Modstand, vilde saa Larverne, der er skjult 

 bag en alt for tynd Væg, ikke have at frygte en alt for 

 stærk Hede om Sommeren, en alt for levende Kulde 

 om Vinteren? 



Uden at have gjort alle disse Ræsonnementer hand- 

 ler Bien dog ikke desto mindre klogt. Naar alle Cel- 

 lerne er færdige, murer den Gruppen over med et tykt 

 Lag, der, dannet af en Masse, som ikke angribes af 

 Vand, og som leder Varmen slet, paa en Gang forsvarer 

 imod Fugtighed, Hede og Kulde. Denne Masse bestaar af 

 almindelig Mørtel, Jord blandet med Spyt, men nu 



