162 j. h. fabre: skik og brug hos insekterne 



gen fra om Morgenen. »Tag dit Tøj paa, lille Ven,« 

 siger jeg til min Søn, »lad dit Bur staa her og kom med 

 mig, saa skal vi faa mærkelige Ting at se!« 



Vi gaar ud for at begive os til mit Værelse, der ind- 

 tager Boligens højre Fløj. I Køkkenet møder vi Barne- 

 pigen, der ogsaa er forbløffet over, hvad der var fore- 

 gaaet. Hun jager med sit Forklæde efter de store Som- 

 merfugle, som hun først antog for at være Flagermus. 



Det store Paafugleøje synes at have taget mit 

 Hjem i Besiddelse næsten over det hele. Hvorledes mon 

 det staar til deroppe hos Fangen, der er Skyld i hele 

 denne Tilstrømning? Til alt Held er et af Værelsets 

 Vinduer aabent, saa Vejen derind er fri. 



Vi gaar ind i Stuen med et Lys i Haanden. Hvad 

 vi saa der, er uforglemmeligt. De store Natsværmere 

 omflyver Klokken med en blød Flagren, de sætter sig 

 paa den, flyver op igen, kommer tilbage, stiger op 

 under Loftet og kommer ned igen. De kaster sig ind 

 mod Lyset og slukker det med et Vingeslag, de sætter 

 sig paa vore Skuldre, kryber om paa vore Klæder og 

 strejfer vore Ansigter. Det er Aandemanerens Hule 

 med dens Vrimmel af Flagermus. For at berolige sig 

 griber Paul min Haand fastere, end han plejer. 



H vormange er der? Omtrent en Snes. Tager vi 

 hertil dem, der er i Køkkenet, i Barneværelset og i an- 

 dre af Husets Stuer, saa nærmer Antallet af de til- 

 flyvende sig til Fyrretyve. Det var en Aftenstund, 

 som er værd at erindre, denne det store Paafugleøjes. 

 Der er ikke mindre end 40 Elskere, som er kommen 

 fra alle Kanter og er bleven underrettet om Hunnens 

 Tilstedeværelse, jeg ved ikke paa hvilken Maade, ivrige 

 efter at gøre Kur til den giftefærdige Skønhed, der er 

 kommen til Verden i mit mystiske Værelse. 



Lad os nu for idag lade være med at forstyrre 



