DET STORE PAAFUGLEOJE 165 



vilde gøre, hvis de blev vejledet af nogle af vor Fysik 

 kendte eller ikke kendte lysende Straaler. Der maa 

 være noget andet, som giver dem Meddelelse paa Af- 

 stand og fører dem hen i Nærheden af det bestemte 

 Sted, og derpaa lader den endelige Opdagelse afhænge 

 af Eftersøgning og Tvivl. Vi ledes omtrent paa samme 

 Maade af vor Hørelse og Lugtesans, disse lidet nøjagtige 

 Vejledere, naar det gælder om nøjagtigt at bestemme 

 Udgangsstedet for Lyd og Lugt. 



Hvilke er da de Apparater, som vejleder det store 

 brunstige Paaf ugleøje, naar det flakker om om Natten? 

 Man mistænker Følehornene, der hos Hannerne faktisk 

 synes at undersøge Rummet med deres store Fjerblade. 

 Er disse pragtfulde Fjerbuske simpelthen en Pryd, 

 eller spiller de samtidig en Rolle med Hensyn til Op- 

 fattelsen af de Uddunstninger, som vejleder den for- 

 elskede? Et afgørende Forsøg synes let, lad os prøve det. 



Dagen efter Indvandringen finder jeg otte af Gaars- 

 dagens Besøgere i mit Værelse. De sidder ubevægelige 

 paa det andet, fast tillukkede Vindus Sprosser. De 

 øvrige er, efter at deres Omflyven var endt henimod 

 Kl. 10 om Aftenen, forsvundet ad samme Vej, de kom 

 ind ad, det vil sige gennem det første Vindue, der 

 staar aabent Dag og Nat igennem. Disse udholdende er 

 alt, hvad jeg behøver til, hvad jeg har for. 



Med en fin Saks klipper jeg, uden iøvrigt at berøre 

 Sommerfuglen, deres Følehorn af ved Grunden. De 

 Amputerede foruroliges ikke af Operationen. Ingen af 

 dem rører sig, ja de bevæger næppe Vingerne. Udmær- 

 ket, Saaret synes ikke at være alvorligt. De, der er 

 bleven af med deres Følehorn, viser sig ikke paavirket 

 af Smerte og er derfor ikke mindre egnede for min 

 Hensigt med dem. Dagen gaar hen under rolig Ubevæ- 

 gelighed paa Vindussprosserne. 



