168 J. H. fabre: skik og BRUG mos insekterne 



kræfte, at Fjærnelsen af Følehornene er en ret alvor- 

 lig Historie. Lad os alligevel ikke drage nogen afgø- 

 rende Slutning! der er en Tvivl af stor Rækkevidde til- 

 bage. 



»Hvilken nydelig Tilstand jeg er i, tør jeg vove at 

 vise mig for andre Hunde«, sagde Mouflard, den unge 

 Hund, hvis Øren man havde skaaret af uden Medli- 

 denhed. Skulde mine Sommerfugle nære samme Opfat- 

 telse som Mester Mouflard? Skulde de, naar de en Gang 

 er bleven berøvet deres smukke Fjerbusk, ikke vove at 

 vise sig blandt deres Rivaler og gøre en Smule Kur? 

 Er det Forvirring fra deres Side, eller skyldes det Man- 

 gelen af en Vejleder? Skulde det ikke snarere skyldes 

 Udmattelse efter en Ventetid, som er længere end en 

 flygtig Lidenskabs Varighed? Forsøget vil sige os det. 



Den fjerde Aften tager jeg 14 Sommerfugle, alle 

 nye, og indelukker dem efterhaanden i et Værelse, i 

 hvilket de tilbringer Natten. Den næste Dag berøver 

 jeg dem, idet jeg drager Nytte af deres Ubevægelighed 

 Dagen igennem, lidt af Haarene midt paa Bryststykket. 

 Denne lette Tonsur generer ikke Insektet, saa let som 

 Silkehaarene gaar af, den berøver dem intet Organ, 

 som de kan have Brug for senere, naar det Øjeblik kom- 

 mer, da de skal genfinde Klokken. For de tonsureredes 

 Vedkommende betyder det intet, for mit Vedkommende 

 vil det være et sikkert Tegn paa, at der af de tilstrøm- 

 mende er nogle, som gentager deres Besøg. 



Denne Gang er der ingen svage, som er ude af 

 Stand til at sværme. Henimod Nattetid begiver alle de 

 fjorten tonsurerede sig paa Vej. Det siger sig selv, at 

 Klokken atter har skiftet Plads. Fangsten i Løbet af to 

 Timer er tyve Sommerfugle, imellem hvilke der er to 

 tonsurerede og ikke flere. Hvad de iforgaars amputerede 



