DET STORE PAAFUGLEØJE 169 



angaar, viser ingen af dem sig. Deres Parrings-Periode 

 er forbi, fuldstændig forbi. 



Af de fjorten, som blev mærket med et haarløst 

 Sted, kom kun to igen. Hvorfor udeblev de tolv andre, 

 skønt de var forsynet med deres formodede Vejledere, 

 de fjerbuskede Følehorn. Og hvorfor kunde det paa den 

 anden Side slaas fast, at saa mange næsten altid svig- 

 tede efter en Nats Indespærring? Jeg kan kun finde et 

 Svar herpaa: det store Paaf ugleøje slides hurtigt op af 

 sin Parringslidenskab. 



Med Hensyn til Parringen, det eneste Maal for dens 

 Liv, er Sommerfuglen i Besiddelse af en vidunderlig 

 Evne. Den forstaar at finde sine Ønskers Maal til Trods 

 for Afstand, Mørke og Hindringer. Nogle Timer for- 

 delte paa to eller tre Aftener er indrømmet den til dens 

 Eftersøgelser, dens Flyven om. Kan den ikke drage 

 Nytte af dem, saa er det hele forbi, det saa nøjagtige 

 Kompas kommer i Uorden, den saa lysende Fakkel 

 slukkes. Hvad skulde det saa nytte at leve videre? 

 Den trækker sig derfor med stoisk Ro tilbage til en eller 

 anden Krog, hvor den sover sin sidste Søvn, der gør 

 Ende paa alle Illusioner saavel som paa al Elendighed. 



Det store Paafugleøje bliver kun til Sommerfugl 

 for at formere sig, at ernære sig kender den ikke noget 

 til. Medens saa mange andre flyver glade og fornøjede 

 om fra Blomst til Blomst og ruller deres spiralformede 

 Snabel ud for at føre den ned i de sukrede Kroner, er 

 den, uforlignelig Faster, som den er, og fuldstændig fri 

 for at tage Hensyn til sin Mave, ude af Stand til at 

 indtage nogen Forfriskning. Dens Munddele er aldeles 

 skitsemæssige, tomme Skygger, og ikke virkelige Red- 

 skaber, som er bestemt til Brug. Ikke en eneste Slurk 

 naar ned i dens Mave, et herligt Fortrin, hvis det 

 ikke førte til saa kort en Livsvarighed. Der kræves en 



